Projektas

UŽSIENIO KALBŲ MOKYMO STRATEGIJA

I. B E N D R O S I O S N U O S T A T O S

1. Užsienio kalbų mokymo strategijos tikslas yra numatyti ir apibrėžti užsienio kalbų mokymo(si) prioritetus ir jų įgyvendinimo priemones Lietuvos formaliojo ir neformaliojo švietimo įstaigose remiantis Europos Sąjungos Tarybos, Europos Tarybos ir Europos Komisijos daugiakalbystės politikos įgyvendinimo rekomendacijomis.

2. Šia strategija siekiama įgyvendinti Valstybinės švietimo strategijos 2003–2012 metų nuostatas, patvirtintas Lietuvos Respublikos Seimo 2003 m. liepos 4 d. nutarimu Nr. IX-1700 (Žin., 2003, Nr. 71-3216), Valstybinės švietimo strategijos 2003–2012 metų nuostatų įgyvendinimo programą, patvirtintą Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2005 m. sausio 24 d. nutarimu Nr. 82 (Žin., 2005, Nr. 12-391), bei Europos vadovų tarybos Lisabonoje 2000 m. kovo 23–24 d. priimtas 26 punkto išvadas (dok. SN 100/00) ir Barselonoje 2002 m. kovo 15–16 d. priimtas 44 punkto išvadas (dok. SN 100/02) dėl bendrųjų gebėjimų, iš kurių vienodai svarbūs yra bendravimas gimtąja ir užsienio kalbomis.

3. Strategija atliepia Lietuvos ūkio (ekonomikos) plėtros strateginius prioritetus iki 2015 metų, keliamus Ilgalaikėje strategijoje, patvirtintoje Lietuvos Respublikos Vyriausybės 2002 m. birželio 12 d. nutarimu Nr. 853. „Žiniomis besiremianti ekonomika tampa prioritetiniu Lietuvos siekiu. ES yra užsibrėžusi sukurti žinių visuomenę per artimiausią dešimtmetį; 2015 metais šioje srityje Lietuva gali būti pasiekusi panašų lygį. Tačiau žinių visuomenė yra itin svarbus iššūkis Lietuvai ir su juo gali nepavykti susitvarkyti, jei nebus pasiektas plačių visuomenės sluoksnių sutarimas ir stipri intelektuali politinė valia.“

4. Daugiakalbystė, kaip atskira ES politikos sritis, buvo įvesta 2007 m. sausio 1 d., siekiant pabrėžti jos politinį aspektą Europos Sąjungoje ir atsižvelgiant į jos svarbą pradiniam švietimui, visą gyvenimą trunkančiam mokymuisi, ekonomikos konkurencingumui, užimtumui, teisingumui, laisvei ir saugumui. Daugiakalbystės sritis yra labai plati, ji glaudžiai susijusi su kitomis Europos Sąjungos politikos sritimis, pvz., kultūros, švietimo, komunikacijos, socialine, užimtumo, teisingumo, laisvės ir saugumo politika bei kt. Todėl būtina geriau išnagrinėti daugiakalbystės indėlį į ES išorės ir vidaus politikos kūrimą bei plėtrą ir kur tik įmanoma naudotis daugiakalbystės teikiama nauda.

4.1. Europos Sąjungos daugiakalbystė remiasi daugiakalbės ir daugiakultūrės Europos bendruomenių sąjunga ir pripažįsta, kad gimtoji kalba ne visada gali būti valstybės narės oficialioji (valstybinė) kalba ir kad gebėjimas bendrauti valstybės oficialiąja kalba yra asmens visapusiško dalyvavimo visuomenėje prielaida. „Būtina aktyviai skatinti daugiakalbystę siekiant kovoti su rinkos jėgomis, dėl kurių linkstama į vienkalbystę ir kurios riboja asmens potencialą. Daugiakalbystė sudaro reikiamas sąlygas judriam poilsiui ir darbui Europoje, tačiau pirmiausia yra nepaprastai svarbi visų europiečių socialinei ir politinei aprėpčiai, kad ir kokia būtų jų kalbinė kompetencija, taip pat kuriant europinės tapatybės jausmą. Todėl kalbų mokymo politika Europoje turėtų sudaryti galimybę asmenims būti daugiakalbiams, išlaikant ir plėtojant esamą daugiakalbystę arba padedant jiems vienkalbystę (ar dvikalbystę) paversti daugiakalbyste.“ (Europos Sąjungos Taryba, 2001: 168)

4.1.1. Bendruosiuose Europos kalbų metmenyse daugiakalbystė apibrėžiama kaip gebėjimas vartoti kalbas bendravimo tikslais ir dalyvauti tarpkultūrinėje sąveikoje, kai asmuo, kaip socialinis veikėjas, turi bendravimo keliomis kalbomis įgūdžių (vieni gali būti geresni, kiti blogesni) ir kelių kultūrų patirties. Tai yra ne skirtingų kompetencijų sutapatinimas ar sugretinimas, o veikiau sudėtinga ar net sudėtinė kompetencija, kuria gali pasinaudoti asmuo (Common European Framework of Reference for Languages: Learning, teaching, assessment, Cambridge University Press).

4.2. Europos Tarybos kalbų mokymo politika grindžiama pagrindine individualios daugiakalbystės koncepcija. Remiantis Europos Tarybos principais išskiriamos visuomenės daugiakalbystė ir individualioji daugiakalbystė.

4.2.1. Visuomenės daugiakalbystė apibrėžiama kaip geografinėje teritorijoje egzistuojanti kalbų įvairovė, t. y. socialinės grupės kalbėjimo būdai, neatsižvelgiant į tai, ar jie formaliai pripažįstami kaip kalba. Tokių teritorijų gyventojai gali būti vienakalbiai, kalbantys tik savo kalbos variantu. Europa, kaip geografinis regionas, yra daugiakalbė.

4.2.2. Individualioji daugiakalbystė yra kalbų, kurias vartoja daugelis asmenų, visuma. Ši kalbų visuma susideda iš kalbos vadinamos gimtąja arba pirmąja kalba, ir iš visų kitų kalbų ar jų variantų. Europos Taryba tarptautiniu sutarimu skatina individualiąją asmenų daugiakalbystę kaip pagrindinį kalbų mokymo politikos tikslą. Pirmiausia vertinamas ir ugdomas visų asmenų gebėjimas išmokti ir vartoti keletą kalbų. Taigi švietimo tikslas yra gerinti šią kompetenciją atitinkamomis mokymo ir daugiakalbio švietimo priemonėmis, kurios ugdo pagarbą kitoms kalboms ir jų įvairovei. Taip klojami demokratinio pilietiškumo pamatai.

5. Lietuvos kalbų mokymo politika formuojama remiantis Europos Sąjungos daugiakalbystės politikos pagrindiniais principais ir strateginiais Europos Komisijos ir Europos Tarybos Ministrų komiteto dokumentais. Rengiant šią strategiją buvo atsižvelgt į šiuos pagrindinius dokumentus: Komunikatą Europos Parlamentui, Tarybai, Europos ekonomikos ir socialinių reikalų komitetui ir regionų komitetui „Daugiakalbystė – Europos turtas ir bendras rūpestis“ (KOM (2008) 566) ir Europos Ministrų Tarybos 2008 m. liepos 2d. priimtas rekomendacijas dėl Europos bendrųjų kalbų metmenų (angl. CEFR) naudojimo ir daugialbystės plėtros (CM/Rec (2008)7).

6. Lietuvos Užsienio kalbų mokymo strategija atsižvelgia į Europos Tarybos ekspertų išvadas, pateiktas Kalbų mokymo politikos apraše (2004–2006 m.).

7. Strategiją įgyvendinantys subjektai: Švietimo ir mokslo ministerija ir jai pavaldžios institucijos, savivaldybių ir apskričių viršininkų administracijos, švietimo centrai, bendrojo lavinimo mokyklos, profesinės, universitetinės ir neuniversitetinės aukštosios mokyklos, profesinės kalbų pedagogų asociacijos, neformaliojo švietimo institucijos, nevyriausybinės jaunimo organizacijos bei kiti socialiniai partneriai.

II. I L G A L A I K I A I V A L S T Y B Ė S P R I O R I T E T A I

9. Kalbos ir kalbų mokymo politikai tenka labai svarbi vieta visuomenės švietimo sistemoje, ypač tos visuomenės, kuri pabrėžia žinių įgijimo svarbą kartu siekiant ekonominės plėtros tikslų, nepamiršta demokratinio pilietiškumo, socialinės aprėpties ir sanglaudos aspektų bei tautinių mažumų teisių.

10. Lietuvos Respublikos švietimo įstatymas nustato Lietuvos švietimo tikslus, švietimo sistemos principus, švietimo sistemos sandaros, švietimo veiklos, švietimo santykių pagrindus. Įstatymo redakcija nuo 2003 m. birželio 28 d. apibrėžia ir valstybės įsipareigojimus mokant kalbų.

10.1. Švietimo įstatymas numato „išugdyti kiekvienam jaunuoliui vertybines orientacijas, leidžiančias tapti doru, siekiančiu žinių, savarankišku, atsakingu, patriotiškai nusiteikusiu žmogumi, išlavinti dabartiniam gyvenimui svarbius jo komunikacinius gebėjimus, padėti įsisavinti žinių visuomenei būdingą informacinę kultūrą, užtikrinant gimtosios ir užsienio kalbų mokėjimą, informacinį raštingumą, taip pat šiuolaikinę socialinę kompetenciją ir gebėjimus savarankiškai kurti savo gyvenimą ir sveikai gyventi“.

10.2. Švietimo įstatymas įpareigoja savivaldybes turėti optimalų pradinio, pagrindinio, vidurinio ir neformaliojo vaikų ir suaugusiųjų švietimo programų teikėjų tinklą, užtikrinantį asmenų ugdymąsi ir jų teisę mokytis valstybine kalba. O vietovėse, kuriose tradiciškai gausiai gyvena tautinės mažumos, savivaldybė bendruomenės prašymu, laiduoja mokymąsi tautinės mažumos kalba.

10.3. Švietimo įstatymas garantuoja piliečių teisę mokytis valstybine ir gimtąja kalba, o užsieniečiams, turintiems teisę nuolat gyventi ar laikinai apsigyventi Lietuvos Respublikoje, garantuojamas mokymas valstybine lietuvių kalba ir valstybinės lietuvių kalbos mokymasis. Įstatymas taip pat įteisina mokymąsi tautinės mažumos kalba bei tautinės mažumos kultūros puoselėjimą.

11. Lietuvos Respublikos mokslo ir studijų įstatymas (projektas) įpareigoja valstybinėse aukštosiose mokyklose dėstyti dalykus lietuvių kalba. Kitomis kalbomis galima dėstyti, kai studijų programos turinys siejamas su kita kalba; kai paskaitas skaito ar kitiems akademiniams užsiėmimams vadovauja užsienio dėstytojai; kai studijos vyksta pagal jungtinių studijų programas arba tas studijų programas, kurias baigus suteikiamas dvigubas kvalifikacinis laipsnis ir šių programų dalis vykdoma kitose šalyse, taip pat nevalstybinėse aukštosiose mokyklose nelietuvių dėstomąja kalba. Kitomis kalbomis taip pat dėstoma užsieniečių studijoms skirtose studijų programose.

12. Valstybinės švietimo strategijos 2003–2012 metų nuostatos (toliau – VŠS nuostatos) numato sustiprinti užsienio kalbų mokymąsi.

12.1. VŠS nuostatose numatoma siekti, kad visi vidurinio ugdymo (brandos) programą baigę mokiniai galėtų bendrauti dviem užsienio kalbomis. Ne mažiau kaip 70 proc. mokinių, baigiančių pagrindinę bendrojo lavinimo mokyklą, pirmosios užsienio kalbos gebėjimai turėtų atitikti B1 (slenksčio) lygį pagal bendruosius Europos kalbų metmenis ir ne mažiau kaip 70 proc. mokinių, baigiančių vidurinę bendrojo lavinimo mokyklą, turėtų įgyti pirmosios užsienio kalbos gebėjimus, atitinkančius B2 (aukštumos) lygį, o antrosios užsienio kalbos – B1 (slenksčio) lygį.

12.2. VŠS nuostatose numatoma siekti, kad geras dviejų–trijų užsienio kalbų mokėjimas taptų natūralia aukštojo išsilavinimo dalimi.

III. V A L S T Y B Ė S P R I O R I T E T Ų Į G Y V E N D I N I M O K R Y P T Y S

13. Lietuvos pasirengimo pirmininkauti Europos Sąjungos Taryboje 2013 metais veiksmų planas (nauja redakcija patvirtinta 2008 m. rugpjūčio 28 d. Vyriausybės posėdyje) apibrėžia pagrindines kompetencijas, reikalingas valstybės tarnautojams, vykdantiems su atstovavimu susijusias funkcijas, taip pat siūlo centralizuotai patikrinti valstybės tarnautojų užsienio (darbinių ES) kalbų žinias. Lietuvos Europos Sąjungos politikos 2008–2013 metų strateginės kryptys nurodo siekti, kad kuo daugiau Lietuvos valstybės tarnautojų, dalyvaujančių ES sprendimų priėmimo procese, gerai mokėtų bent dvi oficialias ES kalbas. Šiame dokumente taip pat numatoma remti ES kalbų politiką ir skatinti kitų ES kalbų mokymą siekiant, kad moksleiviai, baigę vidurinio ugdymo programą, gerai suprastų ir lengvai kalbėtų bent viena kitos ES valstybės narės kalba.

14. ES darbo programos „Švietimas ir mokymas 2010“ orientaciniuose metmenyse nustatyti aštuoni bendrieji gebėjimai, iš jų pirmieji du – bendravimas gimtąja kalba ir bendravimas užsienio kalbomis. Šie gebėjimai suteikia asmeniui vidinį pasitenkinimą, savos vertės pajautimą, skatina tobulėjimą, visuomenės pilietiškumą, socialinę integraciją ir užimtumą.

15. Pagal Europos Parlamento ir Tarybos rekomendaciją dėl bendrųjų visą gyvenimą trunkančio mokymosi gebėjimų (2006 m. gruodžio 18 d.) bendravimas gimtąja ir užsienio kalbomis yra vienas iš svarbiausių bendrųjų gebėjimų, padedančių geriau orientuotis žinių visuomenėje.

15.1. Europos Parlamento ir Tarybos rekomendacijoje bendravimas gimtąja kalba apibrėžiamas kaip gebėjimas „žodžiu ir raštu reikšti ir aiškinti sąvokas, mintis, jausmus, faktus ir nuomones (klausymas, kalbėjimas, skaitymas ir rašymas) ir bendrauti kalbine prasme tinkamu būdu bei kūrybiškai įvairioje socialinėje ir kultūrinėje aplinkoje, kaip antai: švietimas ir mokymas, darbas, namai ir laisvalaikis“.

15.1.1. Komunikacinė kompetencija atsiranda išmokus gimtąją kalbą, kuri glaudžiai susijusi su asmens pažintinių gebėjimų aiškinti pasaulį ir bendrauti su kitais žmonėmis raida. Komunikacija gimtąja kalba apima žodyno išmanymą, funkcinę gramatiką ir kalbos funkcijas. Be to, tai ir pagrindinių žodžių sąveikų tipų, daugelio literatūrinių ir neliteratūrinių tekstų, pagrindinių įvairių kalbos taisyklių ir funkcinių stilių, kalbos formų įvairovės bei bendravimo skirtingose situacijose išmanymas. Tai taip pat reiškia gebėjimą atskirti ir naudoti skirtingų tipų tekstus, ieškoti, rinkti ir apdoroti informaciją, naudotis pagalbinėmis priemonėmis, žodžiu ir raštu formuluoti ir įtikinamai dėstyti argumentus.

15.1.2. Teigiamas požiūris į bendravimą gimtąja kalba – tai polinkis į kritišką ir konstruktyvų dialogą, estetinių savybių vertinimas ir noras jų siekti bei domėjimasis bendravimu su kitais. Tai reiškia kalbos daromo poveikio suvokimą ir būtinybę suprasti bei teigiamai ir atsakingai ją vartoti kalbą visuomenėje.

15.2. Komunikacinė kompetencija užsienio kalbomis apima pagrindinius bendravimo gimtąja kalba gebėjimus, t.y. gebėjimą suprasti, reikšti ir aiškinti sąvokas, mintis, jausmus, faktus ir nuomones žodžiu ir raštu atitinkamoje visuomeninėje bei profesinėje ir kultūrinėje aplinkoje – mokantis, darbe, namuose, leidžiant laisvalaikį – pagal kiekvieno norus ar poreikius.

15.2.1. Bendravimas užsienio kalbomis reikalauja ir tokių gebėjimų, kaip tarpininkavimas ir tarpkultūrinis supratimas. Kiekvieno žmogaus mokėjimo lygis priklauso nuo skirtingų kalbų, socialinės aplinkos ir kultūrinio išsilavinimo, poreikių ir (arba) interesų. Mokėti kalbą – vadinasi, išmanyti žodyną ir funkcinę gramatiką, pagrindinius verbalinės komunikacijos tipus, kalbos funkcinius stilius. Komunikacinė kompetencija užsienio kalbomis – tai gebėjimas suprasti sakytinę informaciją, pradėti, palaikyti ir baigti pokalbį bei skaityti, suprasti ir parengti tekstą pagal asmeninius poreikius.

15.2.2. Teigiamas požiūris į bendravimą užsienio kalbomis reiškia kultūrų įvairovės pripažinimą, domėjimąsi kalbomis ir tarpkultūriniu bendravimu.

IV. U Ž S I E N I O K A L B Ų M O K Y M O (S I) B Ū K L Ė

16. Lietuvoje daugiakalbio bendravimo tradicijos siekia įvairius Lietuvos karalystės kūrimosi (13 a.), kunigaikštystės egzistavimo ir Lietuvos okupacijos laikotarpius. Daugiakalbystė Lietuvoje plėtojama ne tik dėl valstybės geografinės padėties, bet ir dėl gana didelės gyventojų emigracijos. 2001 m. visuotinio gyventojų surašymo duomenimis, rusų kalbą moka 2 milijonai 99 tūkstančiai 928 Lietuvos gyventojai, anglų – 589 tūkstančiai 553. 307 tūkstančiai 678 gyventojai teigė mokantys kalbėti lenkiškai, 284 tūkstančiai 896 – vokiškai, 67 tūkstančiai 520 – prancūziškai, 17 tūkstančių 57 – baltarusiškai, 16 tūkstančių 537 – latviškai, 8 tūkstančiai 926 – ukrainietiškai. 2005 metų Eurobarometro duomenimis, Lietuva iš 25 tirtų ES valstybių narių užėmė penktą vietą pagal kalbų mokėjimą. Net 90% apklausoje dalyvavusių Lietuvos piliečių teigė galintys susikalbėti bent viena užsienio kalba.

17. Lietuva, kaip ir kitos ES valstybės, įžengė į naują amžių, kupiną naujų iššūkių. Tai kelia naujus reikalavimus ir visuomenei, ir švietimo sistemai. Socialinio ir kultūrinio švietimo vaidmuo yra ypač svarbus. Kalbų mokėjimas suteikia valstybei ir asmeniui daugiau galimybių ir konkurencingumo. Kalbų įvairovė gali ir turi tapti norma. Užsienio kalbos turime mokyti(s) ne dėl paties mokymosi, o dėl praktinio kalbos taikymo, atsižvelgdami į individualius piliečių poreikius.

ŠVIS rodikliai: vidutinis užsienio kalbų, kurių mokosi vienas vidurinio ugdymo programos (ISCED 3) mokinys, skaičius (vienetais)

2000	2001	2002	2003	2004	2005	2006	2007
1.60	1.40	1.40	1.40	1.40	1.40	1.40	1.30

18. Gebantys vartoti kalbas darbuotojai – tai šalies turtas, veiksnys, patrauklus užsienio investicijoms. Į tai atsižvelgia potencialūs investuotojai. Kai darbuotojai nestokoja kalbinių gebėjimų, o įmonės tuos gebėjimus sumaniai panaudoja, sumažėja verslo išlaidos, verslas tampa konkurencingesnis, tinkamesnis eksportui.

19. Kalbų mokymasis visą gyvenimą skatintinas dėl socialinės ir ekonominės naudos patiems piliečiams, valstybei. Kelių kitų (be gimtosios) kalbų mokėjimas mažina socialinę atskirtį, nes asmeniui gyvenime suteikia daugiau praktinių galimybių; didina politinį piliečių aktyvumą šalies ir Europos Sąjungos mastu; didina ekonominį asmens konkurencingumą; toleranciją kitoms nacionalinėms kultūroms, leidžia geriau jas suprasti; prisideda prie įvairių kultūrų, jų vertybių bei kalbų kultūrų darnos.

V. P A D Ė T I E S A N A L I Z Ė

Stiprybių, silpnybių, galimybių, grėsmių (SSGG) analizė

17. Stiprybės

17.1. Šiuo metu galiojančios bendrosios ugdymo ir egzaminų programos skatina ugdyti komunikacinę kalbos kompetenciją.

17.2. Kalboms mokyti pateikiamas platus mokymo priemonių pasirinkimas.

17.3. Pedagoginę kvalifikaciją teikiančių institucijų tinklas yra gana platus. Šios institucijos reguliariai siūlo kvalifikacijos tobulinimo programas kalbų mokytojams, o pastarieji yra aktyvūs kvalifikacijos tobulinimo programų dalyviai. Be to, dauguma kalbų mokytojų (2008 m. ŠMM duomenimis, nuo 88 iki 98 proc. priklausomai nuo mokomos kalbos) turi pedagogo kvalifikaciją ir yra savo dalyko specialistai.

17.4. Veikia formaliojo ir neformaliojo švietimo sistema kalboms mokyti (-is). Besiplečiantis kalbų mokyklų tinklas rodo visuomenė motyvaciją mokytis kalbų.

17.5. Lietuvos institucijos, neformaliojo švietimo institucijos ir kalbų mokytojai aktyviai dalyvauja Europos Sąjungos Mokymosi visą gyvenimą programos veikloje (Comenius, Grundtvig, Erasmus, Leonardo da Vinci ir kt.), tačiau nepakankamai išnaudoja ES sukurtų fondų teikiamų programų galimybes.

17.6. Lietuvoje yra gana platus iniciatyvių mokyklų, universitetų, kolegijų ir kitų švietimo institucijų tinklas. Iš jų gerosios patirties, įgytos įgyvendinant įvairius projektus ir iniciatyvas kalboms mokyti, gali pasimokyti kiti.

18. Silpnybės

18.1. ES daugiakalbystės politikai įgyvendinti šalyje trūksta išteklių (finansinių, žmogiškųjų, mokymo priemonių tradiciškai mažiau populiarioms kalboms).

18.2. Nepakanka dėmesio ir trūksta programų mokyklų bendruomenėms (ypač tėvams) šviesti, nes kalbos turėtų būti pasirenkamos sąmoningai, turint omenyje mokslo ir karjeros perspektyvas, darbo rinkos poreikius.

18.3. Švietimo sistemoje nėra nuoseklios struktūros, kuri garantuotų nuoseklų kalbų mokymo politikos įgyvendinimą. Vidurinio ugdymo ir aukštojo mokslo etapuose užsienio kalbų pasiūla neatliepia ilgalaikių valstybės prioritetų, neužtikrina ilgalaikės Valstybės švietimo strategijos nuostatų dėl užsienio kalbų mokėjimo įgyvendinimo.

18.4. Mokytojus rengiančios institucijos rengia tik tradiciškai populiarių kalbų (anglų, prancūzų, rusų, vokiečių) mokytojus. Kalbų mokytojams reikėtų siūlyti daugiau ir įvairesnių kalbų mokymosi bei kvalifikacijos tobulinimo programų. Be to, mokytojų kvalifikacijos tobulinimo įstaigos galėtų siūlyti ir kalbų mokymosi programas, skirtas užsienio kalbai mokytis ir/ar užsienio kalbos įgūdžiams lavinti.

18.5. Ne visų kalbų mokymo metodai ir priemonės atitinka Bendrųjų ugdymo programų ir išsilavinimo standartų keliamus reikalavimus.

18.6. Mažai skiriama dėmesio ir išteklių profesinės užsienio kalbos mokymo priemonių rengimui. Daugeliui specialybių užsienio kalbos mokymo priemones rengia patys užsienio kalbos mokytojai, tačiau jiems tam neskiriama nei papildomo darbo laiko, nei užmokesčio.

18.7. Pasiekimai vertinami nepakankamai objektyviai ir tai daro neigiamos įtakos užsienio kalbos mokymosi motyvacijai.

18.8. Trūksta kostruktyvaus tarpinstitucinio bendradarbiavimo (pvz., tarp bendrojo lavinimo mokyklų ir universitetų, tarp VLKK ir ŠMM) nuosekliai kalbų mokymo politikai įgyvendinti.

18.9. Universitetų kalbų dėstytojai bei tyrėjai dar nelabai aktyviai dalyvauja tarptautiniuose projektuose ir tiriamuosiuose darbuose, o Lietuvos kalbininkai – europinio ir pasaulinio masto mokslininkų darbo grupėse.

18.10. Dalis užsienio kalbų mokytojų neturi pakankamų kalbinių gebėjimų, jiems trūksta didaktinės kompetencijos. Kadangi trūksta užsienio kalbų (ypač anglų) mokytojų, vis daugiau kalbų mokytojų dirba neturėdami reikiamos kvalifikacijos.

18.11. Administraciniai sunkumai ir lėšų stygius formaliojo švietimo įstaigose neleidžia užtikrinti kalbų mokymosi tęstinumo. Taip pat pastebima tendencija didinti mokinių skaičių grupėse užsienio kalboms mokyti, dėl to prastėja mokymo kokybė.

18.12. Nors privačių kalbų mokyklų tinklas plečiasi, šiuolaikiniame pasaulyje jis nepajėgus patenkinti visuomenės poreikių mokytis kalbų.

18.13. Šiuolaikiškai mokant kalbų reikėtų pasitelkti informacines technologijas, tačiau jos nepakankamai naudojamos. Kvalifikacijos kėlimo ir mokytojų rengimo programose skiriama nepakankamai dėmesio įgūdžiams, kurie būtini norint veiksmingai naudoti modernią darbo aplinką.

18.14. Kalboms mokytis skiriamų pamokų mokyklose skaičius nepakankamas Valstybinės švietimo strategijos nuostatose numatytiems tikslams pasiekti.

18.15. Trūksta dėmesio dėstytojams ir mokytojams, pasirengusiems tinkamai įgyvendinti kalbų mokytojų kvalifikacijos kėlimo bei perkvalifikavimo programas rengti. Jų pačių kvalifikacija taip pat nesirūpinama.

19. Galimybės

19.1. Švietimo įstaigos ir kalbų mokytojai gali aktyviai dalyvauti Europos Tarybos ir Europos Komisijos programose ir projektuose, skirtuose kalboms mokyti(-s). ES ir nacionalinės švietimo organizacijos taip pat skatina ir remia kalbų mokytojų judumo ir mainų programas.

19.2. Mokyklos gali lanksčiau vykdyti bendrąsias ugdymo programas ir kurti dvikalbio bei integruoto dalyko ir kalbos mokymo modulius. Mokyklos ir pačios gali siūlyti įvairesnių kalbų, pirmosios bei antrosios užsienio kalbos mokymą įsivesti anksčiau nei numato Bendrieji ugdymo planai. Skirtinga mokyklų patirtis leidžia analizuoti ir moksliškai pagrįsti įvairius diegiamus kalbų mokymo modelius.

19.3. Kalbų mokytojų rengimo institucijos skatinamos siūlyti dvikalbių mokytojų ir dvigubos specialybės (dalyko ir užsienio kalbos) pedagogų rengimo programas. Tokios programos padidintų studijų programų patrauklumą ir šias studijas baigusių jaunuolių konkurencingumą darbo rinkoje.

19.4. Kalbų mokytojų rengimo ir persikvalifikavimo programos galėtų būti diferencijuojamos ir siūlyti studijų programas, suteikiančias ankstyvojo kalbų mokymo, integruoto dalyko ir kalbos mokymo, dviejų užsienio kalbų, gimnazijos ir suaugusiųjų kalbos mokytojo kvalifikaciją.

19.5. Švietimo politikoje dėmesys neišvengiamai krypsta į kalbų mokymąsi. Švietimo ir mokslo ministerija, dėdama pastangas įgyvendinti kalbų mokymo strategiją ir siekdama užtikrinti kokybišką kalbų mokymą formaliojo švietimo įstaigose skatins nuoseklią daugiakalbystės plėtrą.

19.6. Dėl piliečių migracijos, galimybių keliauti, bendrauti su kitų kultūrų, šalių žmonėmis, atsiveriančių darbo rinkų ES motyvacija mokytis kalbų didėja. Taip pat didėja ir poreikis mokytis įvairesnių (ne tik anglų) ir daugiau (dviejų – trijų) kalbų.

19.7. Gebėjimų tikrinimas kiekvieno ugdymo etapo pabaigoje ir užsienio kalbos mokėjimo standartai leistų užtikrinti kokybišką kalbų mokymosi tęstinumą.

19.8. Atskirų kalbų pedagogų asociacijos galėtų glaudžiau bendradarbiauti tarp savęs ir su tarptautinėmis asociacijoms. Visos švietimo institucijos turėtų skatinti mokytojus dalyvauti asociacijų veikloje, suteikiančioje daugiau didesnes galimybių savišvietai, bendradarbiavimui ir gerosios patirties sklaidai.

20. Grėsmės

20.1. Dar gana skurdi mokymo ir mokymosi aplinka mokyklose ir užsienio kalbų mokytojų trūkumas daro neigiamą įtaką kalbų mokymo kokybei ir pasirinkimo įvairovei. Be to, pastebimas mažėjantis filologinių specialybių (vertimo, kalbotyros ir kt.) prestižas, filologijos studijas renkasi vis mažiau jaunuolių.

20.2. Kalbų mokymo pasiūla dažniausiai priklauso nuo mokyklos administracijos ir konkrečioje mokykloje esamų užsienio kalbų mokytojų. Mokyklos dažnai nelinkusios ieškoti galimybių mokyti įvairesnių kalbų, tenkinti mokyklos bendruomenės (mokinių ir jų tėvų) poreikių arba tam nėra pasirengusios. Mokyklos bendruomenė, atsižvelgusi į savo išteklius ir kalbų mokytojų konkrečioje mokykloje kvalifikaciją pati turėtų spręsti, kokių ir kiek kalbų mokyti.

20.3. Būsimųjų pedagogų, kurie mokys kalbų, kvalifikacijai ir profesijos pasirinkimui neigiamai atsiliepia švietimo įstaigų, rengiančių pedagogus, stagnacija. Pirminio mokytojų rengimo ir kvalifikacijos tobulinimo pertvarka vyksta pernelyg lėtai.

20.4. Didžioji dauguma (85% pagal 2008 m. statistiką) bendrojo lavinimo mokyklų mokinių renkasi anglų kalbą. Trūkstant anglų kalbos mokytojų nukenčia šios kalbos mokymo kokybė, o kvalifikuotiems kitų kalbų (lenkų, rusų, prancūzų ir vokiečių) mokytojams trūksta darbo vietų, nesusidaro visas darbo krūvis.

20.5. Visuomenėje trūksta visuotinio susitarimo dėl ankstyvojo ir intensyvaus užsienio kalbų mokymo vertės bendriesiems gebėjimams ugdyti. Europos Tarybos ekspertai savo išvadose teigia, kad Lietuvoje labai pabrėžiama valstybinės kalbos reikšmė ir jos santykis su kitomis kalbomis – tautinių mažumų ar užsienio – yra gana prieštaringas. „Visuomenės daugiakalbystė suvokiama ne tik kaip tikrovė, būtinybė ir galimybė, bet ir kaip galima, o gal net tiesioginė grėsmė lietuvių kalbai – tautinio savitumo pagrindui.“ (Kalbų mokymo politikos aprašas, 2004–2006, p. 17)

VI. K A L B Ų M O K Y MO P R I O R I T E T A I I R

J Ų Į G Y V E N D I N I M O K R Y P T Y S

21. Svarbiausias kalbų mokymo politikos strateginis tikslas yra skatinti kalbų mokymąsi ir kalbų įvairovę. Šio tikslo įgyvendinimas grindžiamas nuostata gerai mokėti gimtąją kalbą ir išmokti dvi kitas kalbas.

21.1. Be gimtosios kalbos, prioritetinės dvi kitos kalbos, kurias mokytis kaip pirmąją arba antrąją užsienio kalbą siūlo Lietuvos formaliojo švietimo įstaigos, yra tarptautiniam susikalbėjimui skirtos Europos kalbos (anglų, prancūzų, vokiečių). Be šių Europos kalbų, kaip antrąją arba trečiąją užsienio kalbą siūloma rinktis mokytis artimiausiausių kaimynų kalbas (latvių, lenkų, rusų), atsižvelgiant į mokyklos galimybes ir asmens pasirinkimą. Tautinių mažumų mokyklose prioritetinės kitos dvi kalbos (be gimtosios) yra valstybinė kalba (lietuvių) ir viena iš tarptautinio bendravimo Europos kalbų (anglų, prancūzų arba vokiečių).

21.1.1. Jei švietimo įstaiga turi kvalifikuotų kitų kalbų mokytojų, gali skatinti mokinius rinktis mokytis ir kitų kalbų kaip trečiųjų užsienio kalbų, ypač romanų (italų, ispanų), Šiaurės šalių (danų, islandų, norvegų, švedų, suomių) ir didžiųjų pasaulio kalbų (kinų, japonų, arabų). Esant galimybei, reikia skatinti antikinių kalbų – lotynų ir graikų – kaip Europos kultūros paveldo mokymąsi bendrojo lavinimo ir aukštosiose mokyklose, ypač pagal humanitarinių studijų programas.

21.2. Pagrindinės kalbų pasirinkimo nuostatos remiasi principu mokytis mažiausiai dviejų užsienio kalbų – arba ilgiau, arba intensyviau – nelygu užsibrėžtas rezultataso pagal Bendruosius Europos kalbų mokėjimo metmenis.

21.2.1. Pirmosios užsienio kalbos privalu mokytis visuose formaliojo ugdymo etapuose, siekiant ją išmokti B2 lygiu pagal Bendruosius Europos kalbų mokėjimo metmenis.

21.2.2. ALTERNATYVA A: Antrosios užsienio kalbos privalu mokytis pagrindinio ugdymo etape, siekiant ją išmokti B1 lygiu pagal Bendruosius Europos kalbų mokėjimo metmenis.

21.2.2. ALTERNATYVA B: Antrosios užsienio kalbos skatinama mokytis pasirenkamai visuose formaliojo ugdymo etapuose išskyrus pradinį, siekiant ją išmokti B1 lygiu pagal Bendruosius Europos kalbų mokėjimo metmenis.

21.2.3. ALTERNATYVA A: Pirmąją užsienio kalbą privalu pradėti mokyti(-s) nuo antrųjų mokymosi metų (7–8 metų), o antrąją užsienio kalbą – nuo penktųjų mokymosi metų (10–11 metų).

21.2.3. ALTERNATYVA B: Pirmąją užsienio kalbą rekomenduojama pradėti mokyti(-s) nuo antrųjų mokymosi metų (7–8 metų), o antrąją užsienio kalbą - nuo penktųjų mokymosi metų (10–11 metų).

21.2.3. ALTERNATYVA C: Pirmąją užsienio kalbą rekomenduojama pradėti mokyti(-s) nuo trečiųjų mokymosi metų (8–9 metų), o antrąją užsienio kalbą - nuo šeštųjų mokymosi metų (11–12 metų).

21.2.3. ALTERNATYVA D: Pirmąją užsienio kalbą rekomenduojama pradėti mokyti(-s) nuo ketvirtųjų mokymosi metų (9–10 metų), o antrąją užsienio kalbą - nuo septintųjų mokymosi metų (12–13 metų).

21.2.4. Skatintinant mokyklas kurti savo mokyklos kalbų mokymo politiką plėsti mokomų kalbų pasiūlą, diegti kalbų mokymo modulius (pvz., dvikalbį mokymą, integruotą dalyko ir kalbos mokymą, sustiprintą kalbos mokymą).

21.3. Pagrindiniai kalbų mokymosi skatinimo uždaviniai yra susiję su visuomenės švietimu apie kalbų mokėjimo socialinę ir ekonominę naudą asmeniui, valstybei.

21.3.1. Svarbu populiarinti su kalbomis susijusias profesijas (pvz., vertėjo, kalbos mokytojo) ir kelti jų prestižą.

21.3.2. Švietimo institucijos turi skleisti informaciją apie galimybes mokytis įvairių kalbų, informuoti visuomenę apie kalbų ekonominę ir socialinę naudą, siekiant, kad kalbos mokytis būtų pasirenkamos sąmoningai ir nešališkai. Kartu tai mažintų politinę įtampą dėl daugiakalbystės politikos įgyvendinimo šalyje.

21.3.3. Kuriami švietimo institucijų kalbų mokymo tinklai turi užtikrinti kalbos mokymo tęstinumą. Ypač svarbu užtikrinti mokyklų ir aukštojo mokslo institucijų bendravimą diegiant naujus kalbų mokymo ir kalbų mokytojų rengimo modelius.

22. Pirma strateginė sritis –- kalbų mokymasis visą gyvenimą. Būtina pabrėžti mokymosi visą gyvenimą principą, nes jis atitinka bendrąsias Europos tendencijas, ir ne tik kalbų srityje. Taip pat reikia įsisąmoninti kalbų mokymo(-si) bendrąją nuostatą – kalbų mokėti svarbu gyvenimui, o ne sėkmingai išlaikytam egzaminui.

22.1. Pagrindiniai kalbų mokymosi visą gyvenimą uždaviniai yra susiję su galimybių ir sistemos, užtikrinančios tęstinumą, kūrimu.

22.1.1. Plėtoti ankstyvąjį užsienio kalbos mokymą siekiant kalbų pasirinkimo įvairovės ir kalbų mokymo kokybės. Ankstyvajame užsienio kalbos mokymo etape būtina atsižvelgti į amžiaus tarpsnių ypatumus, mokinių gebėjimus ir užtikrinti mokytojo pasirengimą mokyti šio amžiaus vaikus.

22.1.2. Mokyklos skatinamos parengti ir siūlyti dalyko ir užsienio kalbos integruoto mokymo modulius, į vidurinio ugdymo programą įtraukti daugiau kalbų. Remiantis apibendrinta mokyklų patirties analize priimtais sprendimais, siekiama tinkamai įgyvendinti kalbų mokymo politiką įgyvendinimo individualiose mokyklose.

22.1.3. Teisinėmis priemonėmis siekiama didinti švietimo darbuotojų kalbų mokymosi motyvaciją (pvz., užsienio kalbos mokėjimo reikalavimai aukštesniojo ir aukščiausiojo lygio vadovams). Darbuotojų kvalifikacijos kėlimas besimokančioje mokykloje turėtų apimti ir kalbų mokymąsi.

22.1.4. Vykdomos informavimo apie užsienio kalbų mokymosi naudą kampanijos (Europos kalbų dienos šventė, žiniasklaidos projektai: pvz., kai kurių laidų ir filmų titravimas, kalbų mokymąsi skatinantys projektai) – skatina švietimo institucijų ir neformalių kalbos mokymo teikėjų bendradarbiavimą, informuoja apie kalbų mokymosi galimybes ir naudą.

22.1.5. Europos Komisijos ir Europos Tarybos parengtos priemonės kalboms mokyti(-s) padeda užtikrinti kalbų mokymo kokybę ir turi būti naudojamos rengiant mokymo planus, egzaminus ir pažymėjimus, kurie derėtų su Europos Tarybos sukurtais Bendraisiais Europos kalbų metmenimis.

22.2. Kalbų mokymasis profesinėje ar aukštojoje mokykloje taip pat turėtų būti nuoseklus. Būtina skatinant kalbų mokymo(-si) tęstinumą visų studijų laikotarpiu plėsti (pvz., Erasmus) studentų judumo programas, tarptautinį aukštųjų mokyklų bendradarbiavimą (pvz., Erasmus Mundus programa jungtinėms magistro studijoms rengti).

22.3. Aukštojo mokslo įstaigos turi laikytis nuoseklios, o ne izoliacinės kalbų politikos. Kiekvienas universitetas, kiekviena kolegija ir profesinė mokykla turi turėti nuoseklią kalbų mokymo strategiją ir siekti, kad visi studentai būtų skatinami mokytis kalbų, turėtų palankias sąlygas judumui pereinant iš vienos mokyklos į kitą, iš vienos studijų pakopos į kitą.

22.4. Įgyvendinant mokymosi visą gyvenimą užtikrinimo strategiją skatinamas ir palaikomas suaugusiųjų bendrųjų kompetencijų ugdymasis, tarp kurių yra ir užsienio kalbų mokymasis. Bendradarbiaujant su regioniniais švietimo centrais, viešosiomis bibliotekomis ir kitomis valstybinėmis bei privačiomis švietimo institucijomis ieškoma galimybių sudaryti sąlygas suaugusiems mokytis užsienio kalbų už visiems prieinamą kainą.

23. Antra strateginė sritis – geresnis kalbų mokymas

23.1. Kalbų mokytojų rengimas yra svarbiausias kokybiško kalbų mokymo garantas. Siekiant geriau mokyti pradinėje, pagrindinėje, vidurinėje, profesinėje ar aukštojoje mokykloje, labai svarbus kad mokytojo gebėjimas pasirinkti tinkamus mokymo metodus ir priemones. Mokytojo kvalifikacija turi būti diferencijuojama, t. y. mokytojui gali būti suteikiama ankstyvojo kalbų ugdymo mokytojo, bendrojo vidurinio ugdymo kalbų mokytojo, suaugusiųjų (andragogų) kalbų ugdymo mokytojo, dviejų užsienio kalbų arba integruoto užsienio kalbos ir dalyko mokytojo kvalifikacija.

23.1.1. Švietimo ir mokslo ministerija siekia didinti investicijas į kalbų mokytojų rengimą, ypač dviejų kalbų mokytojų bei dalyko ir kalbos mokytojų.

23.2. Švietimo ir mokslo ministerija siekia užtikrinti mokytojų kvalifikacinių kategorijų teikimo kokybę, sertifikavimą ir skaidrumą. Ypač svarbu sudaryti sąlygas ir skatinti visus (gimtosios, valstybinės ir užsienio) kalbų mokytojus bendradarbiauti, dalyvauti profesinių asociacijų veikloje ir prisidėti prie nacionalinių bei tarptautinių bendradarbiavimo tinklų kūrimo.

23.3. Kalbų mokymosi įvairovė galima tik užtikrinus kokybišką kalbų mokytojų rengimą. Ypač svarbu skatinti dėstytojus, rengiančius kalbų mokytojus, tobulinti savo kvalifikaciją ir daugiau dėmesio skirti kalbų didaktikai.

23.4. Reikia ieškoti galimybių visiems būsimiems kalbų mokytojams stažuotis toje šalyje, kurios kalbos mokosi. Kalbų mokytojai ir aukštųjų mokyklų dėstytojai gali ir turi naudotis Europos mokymosi visą gyvenimą programos (angl. Lifelong Learning Programme) teikiamomis galimybėmis.

23.4.1. Švietimo ir mokslo ministerija remia kvalifikacijos kėlimo galimybes kalbos, kurią mokytojas moko, šalyje; skatina kalbų mokytojų rengimą užsienyje; kalbų mokytojų ir aukštųjų mokyklų dėstytojų bei studentų dalyvavimą Europos mainų programose, siekiant bent kartą per penkerius metus tobulinti kvalifikaciją mokomos kalbos šalyje.

23.5. Švietimo ir mokslo ministerija skatina kalbų mokymo politiką formuoti remiantis kalbų mokymo(si) rezultatais ir siekia rasti įrankius kalbų pasiekimams įvertinti kiekvieno formaliojo ugdymo etapo pabaigoje. Kalbų mokymo ir vertinimo kokybei užtikrinti būtina kurti ir diegti naują kalbinių gebėjimų vertinimo sistemą, pagrįstą Bendraisiais Europos kalbų metmenimis, ir diegti įsivertinimo įrankius (Europos kalbų aplanką).

23.6. Europos Komisijos ir Europos Tarybos parengtų priemonių, susijusių su daugiakalbystės politikos įgyvendinimu, analizė turi būti įtraukta į visų kalbų pedagogų rengimo programas, vadovėlius, mokymo priemones. Šiuos dokumentus privalu naudoti kalbų mokymo praktikoje, kuriant kalbų mokėjimo vertinimo sistemą:

	Kalbų mokymosi turinio aprašai:

o	Lūžis (angl. Breakthrough)

o	Pusiaukelė (angl. Waystage)

o	Slenkstis (angl. Threshold)

o	Aukštuma (angl. Vantage)

	Bendrieji Europos kalbų metmenys (angl. Common European Framework of Reference);

	Europos kalbų aplankas (angl. European Language Portfolio);

	Europass kalbų pasas (angl. Europass Language Passport);

	Europos būsimųjų kalbų mokytojų rengimo metmenys A/02208/12/07 (angl. European Profile for Language Teacher Education – A Frame of Reference);

	Europos būsimųjų kalbų mokytojų aplankas (angl. European Portfolio for Student Teachers of Languages).

24. Trečia strateginė sritis – kalboms palankios aplinkos kūrimas. Valstybinė kalba, tautinių mažumų ir užsienio kalbos yra susijusios, o gal net viena nuo kitos priklausomos, kai kalbama apie bendruosius kalbų mokymo tikslus ir apie išsamią mokymo programos struktūrą. Būtina siekti nuoseklesnės visų kalbų mokymo politikos ir sąsajos tarp gimtosios, valstybinės ir užsienio kalbų.

24.1. Gera mokykla siekia tarpdiscipliniškumo ir kuria mokykloje kalboms palankią aplinką. Visų užsienio kalbų vertinimo sistemos turi būti grindžiamos vienodais tikslais, vertinimo principais ir gebėjimų lygiais.

24.2. Palankios kalboms mokyklos bruožai yra keitimasis informacija ir patirtimi tarp mokyklos bandruomenės narių, tarp kalbų mokytojų, tarp dalykų ir kalbų mokytojų, tolerancija visoms mokyklos bendruomenės individualių narių vartojamoms kalboms.

24.3. Pažangi mokykla yra nuolat besimokanti mokykla. Kiekvienas mokytojas yra ir kalbos (ypač gimtosios) mokytojas. Mokytojai supranta užsienio kalbų mokėjimo naudą žinių visuomenėje ir patys jų mokosi.

24.4. Geras kalbų mokytojas kuria pasiekimų (įsi)vertinimo kultūrą, kuri vertina įgytus gebėjimus, o ne žinių spragas ar klaidas.

24.5. Svarbūs strateginiai sprendimai, susiję su kalbų mokymu (-si) turi būti grindžiami tyrimų išvadomis. Šiai Strategijai įgyvendinti padės išsamūs užsienio ir lietuvių kalbos mokymos (-si) būklės tyrimai.

24.6. Verslas ir žiniasklaida raginama prisidėti prie motyvacijos mokytis kalbų formavimo, skatinti individus ir individų grupes mokytis kalbų. Kalbų mokėjimas prisideda prie įvairesnių informacijos šaltinių prieinamumo, tolerancijos kitoms kultūroms ugdymo, bei veiksmingesnės socialinės integracijos.

25. Informacinių technologijų naudojimo proveržis kalbų mokyme yra siekiamybė. Jų naudojimas ne tik motyvuoja mokytis, bet leidžia ugdyti ir kitas būtinas šiuolaikiškam žmogui komunikacines kompetencijas.

___________________________________