2015-10-13

PASIŪLYMAS

DĖL LIETUVOS RESPUBLIKOS

VARTOJIMO KREDITO ĮSTATYMO NR. XI-1253 1, 2, 3, 4, 5, 6, 8, 9, 11, 14, 15, 16, 17, 19, 20, 21, 22, 23, 24, 27, 28, 29, 31, 33, 34, 35, 36, 37, 38, 40 STRAIPSNIŲ PAKEITIMO, TREČIOJO IR PENKTOJO SKIRSNIŲ PAVADINIMŲ PAKEITIMO, 1, 2 PRIEDŲ PAKEITIMO IR ĮSTATYMO PAPILDYMO 111, 141, 211, 221, 222, 231, 251 STRAIPSNIAIS IR PENKTUOJU1 SKIRSNIU

ĮSTATYMO PROJEKTO

NR. XIIP-3370(2)

Siūloma keisti	Pasiūlymo turinys
Str.	Str. d.	P.

8	Argumentai: Įstatymo projekto 8 str., kuriuo keičiama Vartojimo kredito įstatymo (toliau VKĮ) 8 str. 1 d., reglamentuoja pareigą įvertinti vartojimo kredito gavėjo kreditingumą. Įstatymo projekte numatyta, kad prieš vartojimo kredito sutarties sudarymą vartojimo kredito davėjas, vadovaudamasis atsakingojo skolinimo principu, privalo įvertinti vartojimo kredito gavėjo kreditingumą: 1) remdamasis pakankama informacija, gauta iš vartojimo kredito gavėjo, ir atlikęs patikrinimą kreditingumui vertinti naudojamuose registruose ir informacinėse sistemose; arba 2) pagrįsdamas vartojimo kredito gavėjo pateiktą informaciją kitais įrodymais. Pirmojoje įstatymo projekto redakcijoje, įregistruotoje 2015 m. birželio mėn. 30 d. VKĮ 8 str. iš esmės reglamentuojamas analogiškai (pirmo sakinio pabaigoje esantis žodis „dokumentais“ antroje Įstatymo projekto redakcijoje pakeistas „įrodymais“). Pirmosios Įstatymo projekto redakcijos aiškinamajame rašte nurodyta: „Be to, Įstatymo projektu siekiama nustatyti įpareigojimą vartojimo kredito davėjams iš vartojimo kredito gavėjų gautą informaciją tikrinti remiantis dokumentais arba patikrinti kreditingumui vertinti naudojamuose registruose ir informacinėse sistemose (Įstatymo projekto 8 straipsnis). Šis naujas reguliavimas reikštų, kad vartojimo kredito davėjai negalės be išlygų pasikliauti vartotojų nurodomais duomenimis be jų pagrindimo dokumentų ar patikrinimo atitinkamose registruose ir informacinėse sistemose.“ Nors įstatymo projekte numatytos dvi anternatyvos kreditingumui tikrinti, aiškinamasis raštas nepagrįstai išplečia VKĮ 8 str. 1 d. ir nurodo, jog vartotojo pateikti duomenys turi būti tikrinami visais atvejais: jie turi būti pagrindžiami dokumentais ar patikrinti atitinkamuose registruose ir informacinėse sistemose, t.y. aiškinamajame rašte iš esmės kalbama ne apie alternatyvas vertinant kreditingumą, bet apie alternatyvas kaip turi būti patikrinti vartotojo pateikti duomenys. 2015-09-30 pagrindinio komiteto išvada patvirtina, kad suinteresuoti asmenys VKĮ 8 str. 1 d. supranta skirtingai. Pavyzdžiui, Lietuvos bankų asociacija šį straipsnį vertina kaip įpareigojimą visais atvejais tikrinti informaciją registruose ir informacinėse sistemose. LSVKA taip pat nurodo, jog VKĮ 8 str. 1 d. formuluotė yra neaiški. Buvo gauti ir Seimo narių siūlymai tikslinti formuluotę. Siekiant išvengti skirtingo šios nuostatos interpretavimo ir ginčų ateityje, 8 str. 1 d. turėtų būti tikslinama taip, kad visi asmenys, taikantys įstatymą jį suprastų vienodai. Reglamentuojant VKĮ 8 str. turėtų būti atsižvelgiama ir į tai, jog 2008-04-23 Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (toliau Direktyva 2008/48/EB) 8 str., reglamentuojančiame pareigą įvertinti vartotojo kreditingumą, numatyta, kad „Valstybės narės užtikrina, kad prieš sudarant kredito sutartį kreditorius įvertintų vartotojo kreditingumą atitinkamais atvejais remdamasis iš vartotojo gauta pakankama informacija ir prireikus atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje.“ Taigi Direktyva 2008/48/EB suteikia teisę pačiam vartojimo kredito davėjui nuspręsti ar vartotojo pateikta informacija yra pakankama ar ji dar turi būti patikrinta atitinkamoje duomenų bazėje. Europos Sąjungos Teisingumo Teismas (ETT) 2014-12-18 sprendime byloje Nr. C-449/13 aiškindamas Direktyvos 2008/48/EB nuostatas, reglamentuojančias kreditingumo vertinimą, išaiškino, jog: „36. <...> Direktyvos 2008/48 8 straipsnio 1 dalimi, aiškinama atsižvelgiant į šios direktyvos 26 konstatuojamąją dalį, kreditoriui kaip tik suteikiama diskrecija nuspręsti, ar jo turimos informacijos pakanka patvirtinti, kad vartotojas yra mokus, ir ar jis turi tokią informaciją patikrinti remdamasis kitais įrodymais. 37. Iš to matyti, kad kreditorius pirmiausia privalo kiekvienu atveju atsižvelgdamas į konkrečias aplinkybes įvertinti, ar tokia informacija yra tinkama ir pakankama, kad būtų galima įvertinti vartotojo kreditingumą. Šiuo klausimu pabrėžtina, kad tai, ar tokia informacija pakankama, gali priklausyti nuo kredito sutarties sudarymo aplinkybių, asmeninės vartotojo situacijos ar sumos, dėl kurios sudaroma tokia sutartis. <...> 39 <...> Direktyvos 2008/48 8 straipsnio 1 dalį reikia aiškinti taip, kad, viena vertus, ja nedraudžiama vartotojo kreditingumo vertinti remiantis tik vartotojo pateikta informacija, jeigu tokia informacija yra pakankama ir jeigu prie paprastų vartotojo pareiškimų yra pridėti juos patvirtinantys įrodymai, ir, kita vertus, ja kreditorius neįpareigojamas sistemingai tikrinti vartotojo pateiktos informacijos.“ Direktyvos 2008/48/EB preambulės 9 d. numatyta, kad „Būtinas visiškas suderinimas, siekiant užtikrinti, kad visi Bendrijos vartotojai naudotųsi aukštu ir vienodu jų interesų apsaugos lygiu, ir siekiant sukurti tikrą vidaus rinką. Todėl valstybėms narėms neturėtų būti leidžiama toliau taikyti arba priimti kitokias, nei nustatyta šioje direktyvoje, nacionalines nuostatas. Tačiau toks apribojimas turėtų būti taikomas tik pagal šią direktyvą suderintoms nuostatoms. Kai tokių suderintų nuostatų nėra, valstybės narėms turėtų būti leidžiama toliau taikyti arba priimti nacionalinės teisės aktus.“ Direktyvos 8 str. 1 dalyje nurodyta, jog „Valstybės narės, kurių teisės aktuose reikalaujama, kad kreditorius įvertintų vartotojo kreditingumą atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, gali išlaikyti šį reikalavimą“ kas reiškia, kad tose valstybėse, kur tokia pareiga buvo nustatyta, tai ji naujai neturi būti nustatoma. Siūlymas įtvirtinti reikalavimą visais atvejais tikrinti vartotojo pateiktą informaciją neatitinka Direktyvos 2008/48/EB, ETT pateikto išaiškinimo ir nepagrįstai apriboja vartojimo kredito davėjo diskrecijos teisę. Be to, 2015-09-10 Vyriausybės nutarime Nr. 979 Dėl Lietuvos Respublikos vartojimo kredito įstatymo Nr. XI-1253 2, 8 ir 21 straipsnių pakeitimo ir papildymo įstatymo projekto Nr. XIIP-2963(2) aiškiai nurodyta, jog Įstatymo projekto 2 straipsnio 1 dalyje esantis siūlymas Vartojimo kredito įstatymo 8 straipsnio 1 dalyje įtvirtinti reikalavimą visuomet tikrinti vartojimo kredito gavėjų kreditingumą registruose ir informacinėse sistemose, „prieštarautų 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (OL 2008 L 133, p. 66) nuostatoms, pagal kurias Vartojimo kredito įstatyme turi būti numatyta galimybė rinktis vertinti kreditingumą remiantis arba iš vartojimo kredito gavėjų gauta pakankama informacija, kuri yra pagrindžiama dokumentais, arba atlikus patikrinimą registruose ir informacinėse sistemose – abiejų patikrinimų nereikalaujama.“ Taigi akivaizdu, kad šis siūlymas visais atvejais tikrinti vartotojo pateiktą informaciją ne tik perteklinis, bet ir nesuderinamas su Direktyva 2008/48/EB. Nei vienoje ES valstybėje teisės aktai nenumato detalių kreditingumo vertinimo taisyklių. Vartojimo kredito davėjams, taip kaip ir numatyta Direktyvoje 2008/48/EB, paliekama diskrecijos teisė spręsti ar jiems pakanka vartojimo kredito siekiančio gauti asmens pateiktos informacijos, ar būtina šią informaciją patikrinti kitais būdais. Dauguma valstybių nepateikia apibrėžimo ir nedetalizuoja kas laikytina „pakankama informacija“, o nurodo tik bendrus principus į ką reikėtų atsižvelgti sprendžiant ar vartotojo pateikta informacija yra pakankama (Implementation and Impacts of the Consumer Credit Directive p. 103 http://ec.europa.eu/consumers/archive/rights/docs/study_on_impact_of_the_legal_choices_en.pdf). Pavyzdžiui, Norvegijoje nurodoma, kad sprendžiant ar informacija yra pakankama turėtų būti atsižvelgiama į kredito sumą. Jungtinės Karalystės priežiūros institucija (Financial Conduct Autority) 2015 m. rugpjūčio mėn. yra išleidusi Vartojimo kredito gaires (Consumer Credit sourcebook (CONC)) , kuriose nurodoma, kad kreditingumo vertinimas turi būti grindžiamas pakankama informacija gauta iš: (a) vartojimo kredito gavėjo (b) kredito agentūros, kai to reikia (https://www.handbook.fca.org.uk/handbook/CONC/5/2.pdf). Jungtinės Karalystės priežiūros institucija savo paaiškinimuose dar kartą pabrėžia, kad ji nenurodo kaip turi būti atliekamos kreditingumo vertinimas ir, kad kreditingumo vertinimo apimtis turi priklausyti ir nuo kredito dydžio, jo kainos vartojimo kredito gavėjo finansinės padėties (http://www.fca.org.uk/your-fca/documents/creditworthiness-affordability-common-misunderstandings). Pažymėtina ir tai, kad nei vienoje iš ES valstybių nėra taikoma analogiška ar panaši taisyklė kaip 40 % taisyklė, nustatyta 2013-03-19 Lietuvos banko valdybos nutarimu Nr. 3-62 patvirtintuose Vartojimo kredito gavėjų mokumo vertinimo ir atsakingojo skolinimo nuostatuose, pagal kurią laikoma, kad vartojimo kredito davėjas laikosi atsakingojo skolinimo principo, jeigu sudarant vartojimo kredito sutartį vartojimo kredito gavėjo vidutinės kredito dalinio grąžinimo ir palūkanų įmokos, apskaičiuojamos padalijus visų kredito grąžinimo ir palūkanų sumą iš kredito trukmės, pagal visus įsipareigojimus finansų įstaigoms, dydis sudaro ne daugiau kaip 40 proc. vartojimo kredito gavėjo tvarių pajamų (toliau – 40% Taisyklė). Esant šiam apribojimui dar griežčiau reglamentuoti kreditingumo vertinimą nėra jokio pagrindo. Atsižvelgiant į Direktyvos 2008/48/EB, Europos Sąjungos teisingumo teismas, Vyriausybės bei Lietuvos bankų asociacijos poziciją siūlome koreguoti Įstatymo projekto 8 straipsnį aiškiai nurodant, kad kreditingumas gali būti vertinamas vienu iš dviejų VKĮ 8 str. 1 d. įtvirtintų alternatyvių būdų: 1) remiantis pakankama informacija, gauta iš vartojimo kredito gavėjo, ir atlikus patikrinimą kreditingumui vertinti naudojamuose registruose ir informacinėse sistemose (tikrinama ne konkreti vartotojo pateikta informacija, o informacija apie vartotojo kreditingumą); 2) pagrindžiant vartojimo kredito gavėjo kreditingumą remiantis kitais dokumentais, duomenimis, informacija ar įrodymais, t.y. nebūtinai tikrinant vartotojo pateiktą informaciją registruose ir informacinėse sistemose. Pasiūlymas: Pakeisti Įstatymo projekto 8 straipsniu keičiamą 8 straipsnio 1 dalį ir ją išdėstyti taip: „1. Prieš vartojimo kredito sutarties sudarymą vartojimo kredito davėjas, vadovaudamasis atsakingojo skolinimo principu, privalo įvertinti vartojimo kredito gavėjo kreditingumą vienu iš šių būdų: 1) remdamasis pakankama informacija, gauta iš vartojimo kredito gavėjo, ir atlikęs patikrinimą kreditingumui vertinti naudojamuose registruose ir informacinėse sistemose; arba 2) pagrįsdamas vartojimo kredito gavėjo pateiktą informaciją kreditingumą, remdamasis dokumentais, duomenimis, informacija ar kitais įrodymais. Vartojimo kredito gavėjo kreditingumo patikrinimas kreditingumui vertinti naudojamuose registruose ir informacinėse sistemose atliekamas gavus vartojimo kredito gavėjo rašytinį sutikimą, jeigu tokio sutikimo reikia pagal įstatymus“.

Teikia:

Seimo nariai

Šarūnas Gustainis