LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMO KANCELIARIJOS

TEISĖS DEPARTAMENTAS

IŠVADA

DĖL LIETUVOS RESPUBLIKOS VARTOTOJŲ TEISIŲ GYNIMO ĮSTATYMO PAKEITIMO ĮSTAYMO PROJEKTO

2005-08-04 Nr. XP - 695

Vilnius

Alternatyvių projektų Teisės departamente negauta.

Vertinant projektą dėl jo atitikties Konstitucijai, galiojantiems įstatymams bei Europos Sąjungos teisės aktams ir juridinės technikos reikalavimams, galima pateikti kai kurių pastabų:

1. Keičiamo įstatymo 18 straipsnyje yra įtvirtinama bendro pobūdžio norma, pagal kurią Lietuvos nacionalinis radijas ir televizija transliuojamose laidose teikia informaciją vartotojų teisių apsaugos klausimais. Iš pateiktos formuluotės nėra aišku, kaip ši norma turėtų būti įgyvendinama, t.y. kaip dažnai ir kiek laiko tokia informacija turėtų būti skelbiama ir t.t. Atsižvelgiant į tai, kad šioje normoje nėra įvardinta ir institucija, kuri nustatytų minėtų transliacijų tvarką, svarstytina, ar šios normos nereikėtų konkretizuoti šiame įstatyme, kaip tai numatyta, pavyzdžiui, Alkoholio kontrolės įstatymo 23 straipsnyje, reglamentuojančiame laidų apie alkoholio žalą transliaciją.

2. Keičiamo įstatymo 29 straipsnyje nurodoma, kad ginčo šalys turi teisę kreiptis į bendrosios kompetencijos teismą nagrinėti ginčą iš esmės tiek ginčo nagrinėjimo ginčus nagrinėjančioje institucijoje metu, tiek šiai institucijai priėmus sprendimą, o kreipimasis į teismą, priėmus sprendimą, nelaikomas šios institucijos sprendimo apskundimu (pabraukimas – mūsų). Iš šių projekto nuostatų būtų galima daryti išvadą, kad keičiamo įstatymo 22 straipsnio 1 dalyje nurodytų ginčus nagrinėjančių institucijų sprendimų nebūtų galima skųsti Administracinių bylų teisenos įstatymo nustatyta tvarka, o tai reikštų, kad visi šių institucijų sprendimai yra rekomendacinio pobūdžio (nors šiuo metu veikiančios Nacionalinės vartotojų teisių apsaugos tarybos, kurios funkcijas po šio įstatymo įsigaliojimo vykdys Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba, sprendimai gali būti skundžiami teismui, o tai reiškia, kad jie yra privalomojo pobūdžio). Atsižvelgiant į tai, nėra suprantama, kaip ginčą nagrinėjanti institucija savo rekomendaciniame sprendime gali nurodyti šio sprendimo neįvykdymo sankciją, t.y viešą paskelbimą Valstybinės vartotojų teisių apsaugos tarnybos interneto svetainėje. Taip pat lieka neaišku, kokiu būdu suinteresuota šalis (prekių pardavėjas ar paslaugų teikėjas) galėtų apginti, jo manymu, ginčą nagrinėjančios institucijos sprendimu pažeistą teisę ar įstatymų saugomą interesą, pvz.: atstatyti savo įmonės reputaciją ar įvaizdį.

Be to, reikėtų atkreipti dėmesį ir į tai, kad keičiamo įstatymo 22 straipsnio 1 dalyje yra nurodoma į įstatymus, pagal kuriuos atitinkamos ginčus nagrinėjančios institucijos yra įgaliotos priimti sprendimus, vieni kurių yra rekomendacinio pobūdžio, pvz.: Draudimo priežiūros komisijos priimami sprendimai, kiti, pvz.: Ryšių reguliavimo tarnybos priimami sprendimai pagal Elektroninių ryšių įstatymą – privalomo pobūdžio. Taip pat pažymėtina ir tai, kad kai kuriuose keičiamo įstatymo 22 straipsnio 1 dalyje įvardintuose įstatymuose, pvz.: Energetikos įstatyme, apskritai nėra nurodyta atitinkamų ginčus nagrinėjančių institucijų, pvz.: Valstybinės energetikos inspekcijos, priimamų sprendimų teisinė galia, todėl nėra aišku, kaip ši institucija galėtų įvykdyti keičiamo įstatymo 22 straipsnio 4 dalyje jai nurodytą reikalavimą informuoti suinteresuotus asmenis apie jos priimamų sprendimų teisinę galią, jeigu ji nėra apibrėžta įstatyme.

3. Atkreiptinas dėmesys į tai, kad, įgyvendinant Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 98/27/EB, keičiamo įstatymo 34 straipsnio 3 dalyje nurodoma, jog Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba praneša Europos Komisijai, kokios institucijos ir asociacijos turi teisę kreiptis į kitų valstybių narių teismus ar kitas kompetentingas institucijas dėl vartotojų viešo intereso gynimo. Todėl nėra suprantama, apie kokį “įgaliojimą” yra kalbama keičiamo įstatymo 34 straipsnio 2 dalyje.

4. Išanalizavus keičiamo įstatymo 35 straipsnio nuostatas matyti, kad pareigą paskelbti teismo sprendimo dėl veiksmų uždraudimo rezoliucinę dalį ar kitą numatytą informaciją, pirmiausia turi pardavėjas ar paslaugų teikėjas, kurio atžvilgiu teismas priėmė sprendimą, o tik pastarajam neįvykdžius šios prievolės, ši pareiga tektų Valstybinei vartotojų teisių apsaugos tarnybai. Tačiau manytume, kad keičiamo įstatymo 35 straipsnio struktūra, o ypač pirmoji dalis leidžia manyti, kad prievolė paskelbti apie teismo priimtą sprendimą pirmiausia tenka Valstybinei vartotojų teisių apsaugos tarnybai. Atsižvelgiant į tai manytume, kad keičiamo įstatymo 35 straipsnio redakcija yra tobulintina.

5. Vadovaujantis Įstatymų ir kitų teisės norminių aktų rengimo tvarkos įstatymo 10 straipsnio 2 dalyje nustatytu reikalavimu, teisės akto turinys turi būti logiškas ir aiškus. Keičiamo įstatymo 23 straipsnio 5 dalies 2 ir 3 punktuose teigiama, kad ginčus nagrinėjanti institucija atsisako nagrinėti vartotojo prašymą, kai ginčą tarp tų pačių šalių, dėl to paties dalyko ir tuo pačiu pagrindu nagrinėja ginčus nagrinėjanti institucija ar teismas, arba ginčus nagrinėjanti institucija yra priėmusi sprendimą ar yra įsigaliojęs teismo sprendimas dėl šio ginčo. Tačiau keičiamo įstatymo 23 straipsnio 2 dalyje išdėstytų reikalavimų vartotojo prašymui sąraše nėra nurodytas reikalavimas, kad vartotojas privalo ginčus nagrinėjančiai institucijai pateikti informaciją apie 23 straipsnio 5 dalies 2 ir 3 punktuose nurodytus faktus. Tampa neaišku, ar šią informaciją, vis dėlto privalės pateikti vartotojas, ar tokios informacijos surinkimo pareiga teks pačiai ginčus nagrinėjančiai institucijai. Jei ginčus nagrinėjanti institucija, gavusi vartotojo prašymą, pati privalės gauti keičiamo įstatymo 23 straipsnio 5 dalies 2 ir 3 punktuose nurodytą informaciją, tokiu atveju, būtina suderinti 23 straipsnio 5 dalies 2 punkte nustatytą 5 darbo dienų ir 24 straipsnio 1 dalyje nustatytą 10 dienų terminus.

Taip pat atkreipiame dėmesį, kad keičiamo įstatymo 22 straipsnio 1 dalyje yra išvardytos ginčus nagrinėjančios institucijos. Kadangi keičiamo įstatymo 23 straipsnio 5 dalyje kalbama apie vieną iš tų išvardytų institucijų, kuriai vartotojas pateikė prašymą, tai šioje dalyje siūlome: 1 punkte po žodžio „prašymą“ įrašyti žodį „kitoms“; 2 punkte po žodžio „nagrinėja“ įrašyti žodį „kita“.

6. Keičiamo įstatymo 22 straipsnio 1 dalies 2 punkte nurodytas Draudimo priežiūros įstatymas keistinas Draudimo įstatymu.

7. Keičiamo įstatymo 33 straipsnio 1 dalyje naudojama „Europos Bendrijų oficialiojo leidinio“ sąvoka keistina į formuluotę „Europos Sąjungos oficialusis leidinys“, kaip nurodyta Europos Bendrijos steigimo sutarties (oficialus vertimas į lietuvių k.) 248 straipsnio 4 dalyje.

8. Projekto 2 straipsnio nuostatose, reglamentuojančiose įstatymo įsigaliojimą ir įgyvendinimą, yra nurodoma, kad nuo 2006 m. sausio 1 d. Nacionalinės vartotojų teisių apsaugos tarybos funkcijas vykdys Valstybinė vartotojų teisių apsaugos tarnyba. Tačiau iš šių nuostatų lieka neaišku, kokia tvarka turės būti vykdomi ir skundžiami sprendimai, priimti iki šio įstatymo įsigaliojimo.

9. Vadovaujantis Įstatymų ir kitų teisės norminių aktų rengimo tvarkos įstatymo 12¹ straipsniu ir jam įgyvendinti skirtų Nuorodų į Europos Sąjungos teisės aktus pateikimo įstatymuose ir kituose teisės aktuose rekomendacijomis, patvirtintomis Europos teisės departamento direktoriaus 2002 m. gruodžio 13 d. įsakymu Nr. 106k, nurodant direktyvų, skirtingai nei reglamentų, numerį nerašomas prieš jį sutrumpinimas „Nr.“. Todėl projekto priede nurodant įgyvendinamus Europos Sąjungos teisės aktus, 1 – 3 punktuose nurodytų Europos Parlamento ir Tarybos direktyvų pavadinimuose reikėtų šiuos sutrumpinimus išbraukti.

Teisės departamento vyresnioji patarėja	Liucija Schulte-Ebbert

Teisės departamento vyriausioji specialistė	Inga Jarukaitienė

Kęstutis Virketis