Byla Nr. 22/94

LIETUVOS RESPUBLIKOS KONSTITUCINIS TEISMAS

I Š V A D A

Dėl Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos

konvencijos

4, 5, 9, 14 straipsnių ir jos Ketvirtojo protokolo 2

straipsnio atitikimo

Lietuvos Respublikos Konstitucijai

Vilnius, 1995 m. sausio 24 d.

Lietuvos Respublikos Konstitucinis Teismas,

susidedantis iš Konstitucinio Teismo teisėjų Algirdo

Gailiūno, Kęstučio Lapinsko, Zigmo Levickio, Vlado

Pavilonio, Prano Vytauto Rasimavičiaus, Stasio Stačioko,

Teodoros Staugaitienės, Stasio Šedbaro ir Juozo Žilio,

sekretoriaujant Rolandai Stimbirytei,

dalyvaujant pareiškėjo - Respublikos Prezidento

atstovui Seimo Pirmininko pavaduotojui Juozui Bernatoniui,

remdamasis Lietuvos Respublikos Konstitucijos 105

straipsnio trečiąja dalimi ir Lietuvos Respublikos

Konstitucinio Teismo įstatymo 1 straipsnio antrąja dalimi,

viešame Teismo posėdyje 1995 m. sausio 5 d. išnagrinėjo bylą

Nr. 22/94 pagal pareiškėjo Respublikos Prezidento paklausimą

dėl išvados, ar Europos žmogaus teisių ir pagrindinių

laisvių apsaugos konvencijos 4, 5, 9, 14 straipsniai ir jos

Ketvirtojo protokolo 2 straipsnis neprieštarauja Lietuvos

Respublikos Konstitucijai.

Konstitucinis Teismas

nustatė:

Pareiškėjas prašo Konstitucinį Teismą pateikti išvadą,

ar Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos

konvencijos 4, 5, 9, 14 straipsniai ir jos Ketvirtojo

protokolo 2 straipsnis neprieštarauja Lietuvos Respublikos

Konstitucijai. Prašymas grindžiamas šiais motyvais.

Konvencijos 1 straipsnyje yra numatyta valstybės

pareiga "garantuoti kiekvienam jos jurisdikcijoje esančiam

žmogui teises ir laisves, apibrėžtas šios Konvencijos

pirmame skyriuje". Dėl šio Lietuvos Respublikos

įsipareigojimo nacionaliniai įstatymai žmogaus teisių

klausimais turi būti suderinti su minėtos Konvencijos

reikalavimais.

1994 m. vasario 11 d. Respublikos Prezidento dekretu

Nr. 233 buvo sudaryta darbo grupė Europos žmogaus teisių ir

pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos bei jos protokolų

ir Lietuvos Respublikos Konstitucijos lyginamajai analizei

atlikti. Pareiškėjo nuomone, ši Konvencijos ir Konstitucijos

lyginamoji analizė rodo, kad kai kurie Konvencijos ir jos

protokolų straipsniai gali prieštarauti Konstitucijos

nuostatoms (arba neatitikti jų pagal apimtį). Tokiu atveju

Lietuvos Respublika, ratifikavusi Europos žmogaus teisių ir

pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją bei jos protokolus,

negalėtų įvykdyti tarptautinių įsipareigojimų, nes

Konstitucijos 7 straipsnyje numatyta, jog "negalioja joks

įstatymas ar kitas aktas priešingas Konstitucijai".

Remdamasis šiais motyvais, pareiškėjas prašo

Konstitucinį Teismą pateikti išvadą:

1) ar Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 4 straipsnis neprieštarauja Lietuvos

Respublikos Konstitucijos 48 straipsniui;

2) ar Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 5 straipsnis neprieštarauja Lietuvos

Respublikos Konstitucijos 20 straipsniui;

3) ar Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 9 straipsnis neprieštarauja Lietuvos

Respublikos Konstitucijos 26 straipsniui;

4) ar Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 14 straipsnis neprieštarauja Lietuvos

Respublikos Konstitucijos 29 straipsniui;

5) ar Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos Ketvirtojo protokolo 2 straipsnis

neprieštarauja Lietuvos Respublikos Konstitucijos 32

straipsniui.

Konstitucinis Teismas

konstatuoja:

Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos

konvencija (toliau išvadoje ji vadinama Konvencija) buvo

sudaryta Romoje 1950 m. lapkričio 4 d. ir įsigaliojo 1953 m.

rugsėjo 3 d. Pagal Konvencijos 66 straipsnio pirmąją dalį ji

turi būti ratifikuojama. Konvencijos Ketvirtasis protokolas

sudarytas Strasbūre 1963 m. rugsėjo 16 d. ir įsigaliojo 1968

m. gegužės 2 d. 1993 m. gegužės 14 d. Lietuvos Respublikos

užsienio reikalų ministras pasirašė Konvenciją ir jos

Pirmąjį, Ketvirtąjį bei Septintąjį protokolus. Šie

protokolai taip pat turi būti ratifikuoti.

Konvencijos pirmame skyriuje yra apibrėžtos žmogaus

teisės ir laisvės, kurias, sutinkamai su jos 1 ir 57

straipsniais, ją ratifikavusi valstybė turi garantuoti

kiekvienam jos jurisdikcijoje esančiam asmeniui. Konvencijos

1 straipsnyje nustatyta: "Aukštosios susitariančios šalys

garantuoja kiekvienam jų jurisdikcijoje esančiam asmeniui

teises ir laisves, apibrėžtas šios Konvencijos pirmame

skyriuje." Taigi kiekviena valstybė, ratifikavusi

Konvenciją, turi veiksmingai įgyvendinti Konvencijos (arba

jos protokolų, kuriuos ši valstybė yra ratifikavusi)

nuostatas, kad visiškai įvykdytų savo įsipareigojimus pagal

ją.

Šis bendras reikalavimas yra tiesiogiai susijęs su

tarptautinės teisės ir šalių vidaus (nacionalinės) teisės

santykiu bendrai bei atsižvelgiant į atskiras problemas,

konkrečiai - į žmogaus teisių ir laisvių problemą. Šiuo metu

Europoje bene labiausiai paplitusi vadinamoji paralelinė

tarptautinės ir vidaus teisės derinimo sistema, kuri

grindžiama taisykle, kad tarptautinės sutartys

transformuojamos šalies teisės sistemoje (inkorporuojamos į

ją). Toks tarptautinių sutarčių, taigi ir Konvencijos,

realizavimo būdas įtvirtintas ir Lietuvos Respublikos

Konstitucijoje.

Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos

konvencija yra ypatingas tarptautinės teisės šaltinis, kurio

tikslas kitoks nei daugumos kitų tarptautinės teisės aktų.

Šis tikslas yra visuotinis - siekti, kad Visuotinėje žmogaus

teisių deklaracijoje skelbiamos teisės būtų visuotinai ir

veiksmingai pripažįstamos ir kad jų būtų laikomasi ginant ir

toliau įgyvendinant žmogaus teises ir pagrindines laisves.

Šiuo, tai yra tikslo, požiūriu Konvencija atlieka tokią pat

funkciją kaip ir konstitucinės žmogaus teisių garantijos,

nes Konstitucija įtvirtina šias garantijas šalyje, o

Konvencija - tarptautiniu lygiu. Kaip tik dėl to labai

svarbu įvertinti ir nustatyti Konvencijos ir Konstitucijos

santykį.

Konstitucijos II skirsnyje ("Žmogus ir valstybė"), taip

pat preambulėje, III, IV ir XIII skirsniuose yra apibrėžtos

teisės ir laisvės, kurios turi būti garantuojamos asmenims,

esantiems Lietuvos Respublikos jurisdikcijoje.

Lietuvos Respublikos teisinė sistema grindžiama tuo,

kad Konstitucijai neturi prieštarauti joks įstatymas ar

kitas teisės aktas, taip pat ir jos tarptautinės sutartys

(šiuo atveju - Konvencija). Priešingu atveju Lietuvos

Respublika negalėtų užtikrinti Konvencijoje pripažįstamų

teisių ir laisvių teisinės gynybos, kas yra numatyta jos 13

straipsnyje, sudarančiame Konvencijos nuostatų įgyvendinimo

kiekvienos valstybės vidaus teisinėje sistemoje pagrindą.

Šiame straipsnyje skelbiama: "Kiekvienas, kurio teisės ir

laisvės, pripažintos šios Konvencijos, buvo pažeistos, turi

teisę pasinaudoti efektyvia teisine gynyba valstybiniuose

organuose, nesvarbu, ar tai padarė einantys oficialias

pareigas asmenys. "Vadinasi, valstybiniai organai, vykdantys

teisinę gynybą, turi tiesiogiai taikyti Konstitucijos

normas, taip pat įgyvendinti Konvencijos nuostatas. Šios

nuostatos turi tapti valstybės vidaus teisės sudedamąja

dalimi, ir neturi būti jokių kliūčių joms taikyti teismuose

ir kituose teisinę gynybą vykdančiuose organuose.

Kartu būtina pabrėžti, jog Konvencija tiesiogiai

neformuluoja, nes to ir negalima būtų realizuoti,

reikalavimo, kad valstybės vidaus teisės normos paraidžiui

atitiktų Konvencijos normų turinį. Joje taip pat nėra

griežtai nurodoma, kokiais būdais turi būti realizuojamos

Konvencijoje įtvirtintos žmogaus teisės. Pati valstybė

nustato, kokiais būdais ji užtikrins Konvencijos nuostatų

taikymą. Čia svarbu apibrėžti vadinamąsias atsižvelgimo

ribas, tai yra nustatyti Konvencijoje nurodytų teisių

pakankamai veiksmingą gynimą šalies įstatymais. Šias

"atsižvelgimo ribas" numato valstybės valdžios organai

Konstitucijos jiems nustatytų įgaliojimų pagrindu. Europos

žmogaus teisių teismas savo 1976 m. vasario 6 d. sprendime

Švedijos garvežių mašinistų byloje pažymėjo, kad nei 13

straipsnis, nei pati Konvencija apskritai nenustato

susitariančioms valstybėms konkretaus būdo, kaip užtikrinti

bet kurios iš Konvencijos nuostatų veiksmingą įgyvendinimą

jų vidaus teisėje.

Tačiau Konvencijos antro, trečio, ketvirto ir penkto

skyrių nuostatos dėl joje įtvirtintų žmogaus teisių ir

laisvių tarptautinio gynimo neabejotinai reiškia, kad

Konvencijos normos turi būti realiai įgyvendinamos, o šių

teisių ir laisvių pažeidimas negali būti aiškinamas tuo, kad

valstybės įstatymai numato ką kita. Toks Konvencijos

galiojimas paaiškinamas tuo, kad valstybė - šios Konvencijos

dalyvė turi užtikrinti Konvencijos normų taikymą savo vidaus

teisinėje sistemoje. Tačiau tarptautinės sutartys, taip pat

ir Konvencija, atskirose teisinės veiklos srityse taikomos

nevienodai. Konkrečius jų taikymo būdus ir formas nustato

Lietuvos Respublikos įstatymai. Civilinėje teisenoje yra

nustatytas tiesioginis tarptautinių sutarčių taikymas kaip

jų ir Lietuvos Respublikos įstatymų normų konkurencijos

sprendimo būdas: jeigu Lietuvos Respublikos tarptautinėmis

sutartimis nustatytos kitokios taisyklės negu tos, kurios

numatytos Lietuvos Respublikos įstatymuose, tai taikomos

tarptautinių sutarčių taisyklės (Civilinio kodekso 606

straipsnis ir Civilinio proceso kodekso 482 straipsnis).

Baudžiamojoje teisenoje minėtas normų konkurencijos

sprendimo būdas netaikomas. Šiais atvejais tiesiogiai

taikomi Lietuvos Respublikos baudžiamieji ir baudžiamojo

proceso įstatymai, o tarptautinės sutartys taikomos tik

specialiais šių įstatymų nustatytais atvejais (Baudžiamojo

kodekso 71 straipsnis ir Baudžiamojo proceso kodekso 20, 21,

211, 212, 22, 221 ir 222 straipsniai). Jei taikant

baudžiamąjį įstatymą atsirastų abejonių dėl Konvencijoje

įtvirtintų žmogaus teisių įgyvendinimo užtikrinimo,

konstitucinės priežiūros tvarka turėtų būti sprendžiamas

klausimas, ar taikomas įstatymas neprieštarauja

Konstitucijai. Kita vertus, Konvencijoje įtvirtintos žmogaus

teisės negali būti realizuotos tiesiogiai netaikant vidaus

teisės aktų. Kitaip tariant, pripažinus tik tiesioginį

Konvencijos taikymą, minimos teisės negali būti garantuotos,

nes pačioje Konvencijoje nėra nustatyta nei šių teisių

realizavimo būdų ją ratifikavusiose valstybėse, nei

pažeidėjų teisinės atsakomybės, nei reikiamų procedūrų ir

valstybių teisinių institucijų specialios jurisdikcijos. Čia

akivaizdžiai galioja taisyklė ubi jus ibi remedium: kada

įstatymas suteikia teisę, jis duoda ir priemonę jai apginti.

Tokios priemonės valstybės teisinėje sistemoje nustatomos

šios valstybės įstatymais. Konvencija nustato šias priemones

tik tiems atvejams, kada ginčas dėl joje įtvirtintų žmogaus

teisių gynimo tampa tarptautinės jurisdikcijos objektu.

Konstitucijos 138 straipsnio trečiojoje dalyje

nustatyta: "Tarptautinės sutartys, kurias ratifikavo

Lietuvos Respublikos Seimas, yra sudedamoji Lietuvos

Respublikos teisinės sistemos dalis." Ši konstitucinė

nuostata Konvencijos atžvilgiu reiškia, kad ratifikuota ir

įsigaliojusi ji taps sudedamąja Lietuvos Respublikos

teisinės sistemos dalimi ir turės būti taikoma kaip ir

Lietuvos Respublikos įstatymai. Jos nuostatos Lietuvos

Respublikos teisės šaltinių sistemoje atitinka įstatymų

lygmenį, kadangi 1991 m. gegužės 21 d. įstatymo "Dėl

Lietuvos Respublikos tarptautinių sutarčių" (Žin., 1991, Nr.

16- 415; 1992, Nr. 30 - 915) 12 straipsnyje nustatyta, jog

"Lietuvos Respublikos tarptautinės sutartys turi Lietuvos

Respublikos teritorijoje įstatymo galią."

Tolygus su įstatymais Konvencijos taikymas Lietuvos

Respublikos vidaus teisėje ir jos nuostatų įstatyminė galia

ipso facto dar neužtikrina, kad visais atvejais Konvencijos

nuostatos bus veiksmingai įgyvendinamos, nes Konstitucijos 7

straipsnio pirmojoje dalyje nustatyta: "Negalioja joks

įstatymas ar kitas teisės aktas priešingas Konstitucijai."

Nors ši konstitucinė nuostata pati savaime negali padaryti

negaliojančia tarptautinės sutarties - Konvencijos, bet ji

reikalauja, kad tarptautinės sutarties nuostatos

neprieštarautų Konstitucijos nuostatoms, nes jei

prieštarautų, būtų problemiška įgyvendinti Konvenciją

Lietuvos Respublikos vidaus teisėje.

Vertinant Konstitucijoje ir Konvencijoje įtvirtintų

žmogaus teisių turinį būtina atsižvelgti į lyginamosios

konstitucinės teisės ir tarptautinės teisės suderinimo

metodologinius pagrindus. Konvencijos nuostatos galėtų būti

pripažintos prieštaraujančiomis Konstitucijai, jeigu:

1) Konstitucija nustatytų išsamų ir baigtinį teisių ir

laisvių sąrašą, o Konvencija nustatytų kokias nors kitas

teises ir laisves;

2) Konstitucija draustų kokius nors veiksmus, o

Konvencija apibrėžtų šiuos veiksmus kaip vienokią ar kitokią

teisę arba laisvę;

3) kokia nors Konvencijos nuostata negalėtų būti

taikoma Lietuvos Respublikos teisės sistemoje dėl to, kad ji

nesutampa su kokia nors Konstitucijos nuostata.

1) Remiantis Konstitucijos ir Konvencijos bendrąja

analize galima teigti, kad nei Konstitucijoje, nei

Konvencijoje nėra išsamaus ir baigtinio žmogaus teisių ir

laisvių sąrašo. Tai patvirtina ir Konstitucijos 18

straipsnis, kuriame nustatyta, kad "žmogaus teisės ir

laisvės yra prigimtinės". Joks teisės aktas negali nustatyti

prigimtinių teisių ir laisvių baigtinio sąrašo.

Konstitucijos ir Konvencijos normų suderinamumo

(santykio) aiškinimas turi būti prasminis, loginis, o ne tik

pažodinis. Vien tik pažodinis žmogaus teisių aiškinimas yra

nepriimtinas žmogaus teisių apsaugos prigimčiai. Pavyzdžiui,

Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto 5

straipsnio antrojoje dalyje yra nustatyta: "Negali būti

leidžiama niekaip apriboti ar sumažinti pagrindinių žmogaus

teisių, pripažintų ar galiojančių kurioje nors valstybėje,

šio Pakto dalyvėje, taikant įstatymus, konvencijas,

taisykles ar papročius ta dingstimi, kad šis Paktas tokių

teisių nepripažįsta ar jas pripažįsta mažesniu mastu."

Pažodinis teisės normų aiškinimas, jeigu taikomas kaip

vienintelis aiškinimo būdas, yra nepriimtinas, nes aiškinant

teisės normos turinį svarbiausia ne tai, kokia konkrečia

žodine forma atitinkama taisyklė yra suformuluota, o tai,

kad remiantis jos tekstu būtų galima neabejotinai suprasti,

jog kalbama apie tam tikriems subjektams skirtą nuorodą

atitinkamomis sąlygomis veikti atitinkamu būdu.

Formalus pažodinis Konvencijos nuostatų aiškinimas

nepripažįstamas ir Europos žmogaus teisių teismo praktikoje.

Šis Teismas 1968 m. birželio 27 d. sprendime Wemhoff ir 1970

m. sausio 17 d. sprendime Delcourt bylose pakartojo tą pačią

savo išvadą, jog vertinant, kad tai yra teisę kurianti

sutartis, taip pat būtina siekti tokio aiškinimo, kuris

labiausiai tinka tam, kad būtų pasiektas sutarties tikslas

ir realizuotas sutarties objektas, o ne tam, kad tokiu būdu

formaliai daugiausia apribotų šalių prisiimtus

įsipareigojimus.

Tai, kad pagrindinės žmogaus teisės, laisvės ir jų

garantijos vienokia ar kitokia žodine forma suformuluotos

Konstitucijoje, dar neleidžia teigti, jog šios formuluotės

visais atvejais yra absoliučios jų taikymo prasme. Įstatymu

žmogaus teisės, laisvės ir jų garantijos gali būti

suformuluotos plačiau, negu jos pažodžiui išreikštos

konkrečiame Konstitucijos straipsnyje ar jo dalyje. Taigi

platesnis jų taikymas įmanomas, jeigu jį numato kitas teisės

aktas, turintis įstatymo galią (šiuo atveju - Konvencija ir

jos protokolai). Čia lemiamą reikšmę turi Konstitucijos 138

straipsnio trečioji dalis, nustatanti Seimo ratifikuotų

tarptautinių sutarčių inkorporavimo, taigi ir jų taikymo

tolygiai su įstatymais, principą Lietuvos Respublikos

teisinėje sistemoje.

Taigi Konvencijos nuostatos, apibrėžiančios žmogaus

teises ir laisves, gali būti taikomos kartu su Konstitucijos

nuostatomis, jeigu jos pastarosioms neprieštarauja.

2) Konstitucinis Teismas, atlikęs tekstų bendrąją

analizę, pažymi, jog jokia Konstitucijos ir Konvencijos

žmogaus teises ir laisves įtvirtinanti nuostata neleidžia

teigti, kad Konstitucija draudžia kokius nors veiksmus, o

Konvencija apibrėžia šiuos veiksmus kaip vienokią ar kitokią

teisę arba laisvę.

Vertinant Konstitucijos ir Konvencijos normų sąveiką ir

šių normų tarpusavio sąveikos interpretavimo ribas negalima

neatsižvelgti į Konstitucijos 6 straipsnio pirmosios dalies

nuostatą, kad "Konstitucija yra vientisas ir tiesiogiai

taikomas aktas". Konstitucinis Teismas pabrėžia, jog

Konstitucijos vieningumas pirmiausia reiškia tai, kad

konstitucinės nuostatos yra susijusios ne tik formaliai,

pagal Konstitucijos normų išdėstymo struktūrą, bet ir pagal

jų turinį. Šis normų vieningumas reiškia, kad tiek

Konstitucijos preambulė, tiek jos skirsniai bei straipsniai

sudaro prasmingą Konstitucijos visumą. Konstitucijos, kaip

vientiso ir tiesiogiai taikomo akto, prasmės reikšmingumas

yra išskirtinis tada, kai vertinamos konstitucinės nuostatos

dėl žmogaus teisių ir laisvių. Akivaizdu, kad

interpretuojant konkrečios konstitucinės nuostatos turinį

daugeliu atvejų negalima jo aiškinti atsietai nuo kitų

Konstitucijos nuostatų. Ypač svarbu į tai atsižvelgti tais

atvejais, kai kalbama apie Konstitucijos skirsnius "Žmogus

ir valstybė", "Visuomenė ir valstybė", "Tautos ūkis ir

darbas" bei kitus, kuriuose yra įtvirtintos konstitucinių

žmogaus teisių ir laisvių įgyvendinimo garantijos ir

teisinės priemonės.

3) Konstitucinis Teismas pažymi, kad atsakyti į

klausimą dėl konkrečių Konvencijos nuostatų suderinamumo su

konkrečiais Konstitucijos straipsniais galima tik

išanalizavus šias konkrečias normas. Toliau šioje išvadoje

yra analizuojamos Konvencijos ir Konstitucijos normos, dėl

kurių suderinamumo paklausime keliamos abejonės.

1. Dėl Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 4 straipsnio atitikimo Lietuvos

Respublikos Konstitucijai.

Respublikos Prezidento paklausime nurodyta, jog

Konvencijos 4 straipsnio antrojoje dalyje skelbiama, kad

"niekas negali būti verčiamas dirbti priverstinį ar

privalomąjį darbą", o trečiojoje šio straipsnio dalyje

išaiškinama, koks darbas nelaikomas priverstiniu ar

privalomu. Šio straipsnio trečiosios dalies "a" punkte

numatyta, kad tai toks darbas, "kurį paprastai reikalaujama

atlikti kalinimo metu, taikant šios Konvencijos 5 straipsnio

nuostatas", ir darbas "lygtinio atleidimo nuo tokio kalinimo

laikotarpiu". Tuo tarpu pagal Konstitucijos 48 straipsnio

penktosios dalies nuostatą "priverčiamuoju darbu nelaikomas

ir įstatymo reguliuojamas teismo nuteistųjų darbas".

Kiekviena kriminalinė bausmė, numatyta Baudžiamajame

kodekse, gali turėti tokį elementą, kaip nuteistojo pareigą

dirbti. Šį principą realizuoja pataisos darbų be laisvės

atėmimo bausmė (Baudžiamojo kodekso 29 straipsnis).

Konvencijoje suformuluota taisyklė leidžia numatyti pareigą

dirbti tik asmeniui, iš kurio atimta laisvė arba kuris

lygtinai atleistas nuo kalinimo. Paklausime teigiama, jog

Konvencijoje numatyta taisyklė yra siauresnės apimties,

todėl galima daryti išvadą, kad Konvencijos 4 straipsnio

trečiosios dalies "a" punktas prieštarauja Konstitucijos 48

straipsnio penktajai daliai.

Konstitucinis Teismas pabrėžia, jog toks Konstitucijos

ir Konvencijos normų sąveikos interpretavimas netikslus jau

dėl to, kad Konstitucijoje nenumatyti pataisos darbai kaip

kriminalinė bausmė, jie netgi neminimi. Konstitucijos 48

straipsnio penktojoje dalyje įtvirtinta taisyklė, jog

priverčiamuoju darbu nelaikomas ir įstatymo reguliuojamas

teismo nuteistųjų darbas, anaiptol nereiškia, kad įstatymai

turi nustatyti pataisos darbų be laisvės atėmimo bausmę.

Pažymėtina ir tai, kad Baudžiamajame kodekse nenumatytas

nuteistojo priverstinis įdarbinimas kaip bausmė.

Kita vertus, Konvencijos 4 straipsnio trečiosios dalies

"a" punkte priverstinis darbas siejamas su Konvencijos 5

straipsnio taikymu, tai yra su teisėtu laisvės atėmimu (arba

su lygtiniu atleidimu nuo kalinimo). Tokią poziciją iš esmės

patvirtina ir Europos žmogaus teisių teismo bei kitų Europos

valstybių teismų praktika. Pavyzdžiui, Van Droogenbroeck

byla, kurios esmė buvo atliekančio laisvės atėmimo bausmę

recidyvisto priverstinis darbas, nes buvo reikalaujama

dirbti tam, kad būtų sutaupyta 12 000 Belgijos frankų.

Europos žmogaus teisių teismas savo 1982 m. birželio 24 d.

sprendime konstatavo, jog šioje byloje svarbu įvertinti, ar

pareiškėjo suėmimo sąlygos atitiko Konvencijos 5 straipsnį.

Teismas taip pat nurodė, jog kitos priverstinio darbo

sąlygos neišėjo už ribų to, ko šiuo atveju "paprastai

reikalaujama", nes šiuo darbu buvo siekiama reintegruoti

asmenį į visuomenę, ir to teisinis pagrindas buvo nuostatos,

kurias atitinkančių nuostatų galima rasti kai kuriose kitose

Europos Tarybos valstybėse.

Konstitucijos 48 straipsnio ir Konvencijos 4 straipsnio

bei jo taikymo praktikos lyginamoji analizė leidžia padaryti

išvadą, kad Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 4 straipsnio trečiosios dalies "a"

punktas neprieštarauja Lietuvos Respublikos Konstitucijai.

2. Dėl Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 5 straipsnio atitikimo Lietuvos

Respublikos Konstitucijai.

Respublikos Prezidento paklausime nurodoma, jog, pirma,

Konvencijos 5 straipsnio trečiojoje dalyje numatyta, kad

"kiekvienas sulaikytasis ar suimtasis ... turi būti skubiai

pristatomas teisėjui". Tuo tarpu Konstitucijos 20 straipsnio

trečiojoje dalyje numatyta, kad "nusikaltimo vietoje

sulaikytas asmuo per 48 valandas turi būti pristatytas į

teismą". Šių dviejų taisyklių palyginimas leidžia daryti

prielaidą, kad Konvencijoje numatyta platesnė garantija, nes

teismui turi būti pristatomas kiekvienas baudžiamojo proceso

tvarka sulaikytas asmuo, o pagal Konstituciją - tik

nusikaltimo vietoje sulaikytas asmuo. Paklausime pabrėžiama,

jog šiuo atveju būtų galima teigti, kad ši konstitucinė

taisyklė yra speciali norma, o Konstitucijos 20 straipsnio

antrojoje dalyje numatyta bendra norma, skelbianti, kad

"niekam neturi būti atimta laisvė kitaip, kaip tokiais

pagrindais ir pagal tokias procedūras, kokias yra nustatęs

įstatymas", tačiau tokią išvadą gali pateikti tik

Konstitucinis Teismas.

Antra, paklausime prašoma nustatyti, ar Konvencijoje

vartojamas terminas "skubiai" atitinka Konstitucijoje

numatytą 48 valandų taisyklę.

Ir trečia, Konvencijos 5 straipsnio ketvirtojoje dalyje

reikalaujama, kad teisėjas įvertintų sulaikymo teisėtumą, o

pagal Konstituciją teismas turi įvertinti tik sulaikymo

pagrįstumą. Pareiškėjas teigia, kad šis skirtumas yra

esminis, nes teisėtas sulaikymas kartu yra ir pagrįstas, tuo

tarpu pagrįstas sulaikymas gali būti ir neteisėtas.

Konstitucinis Teismas pabrėžia, jog tokios abejonės

nėra pakankamas pagrindas teigti, kad Konvencija

prieštarauja Konstitucijai. Šios išvados konstatuojamosios

dalies įvade jau buvo pažymėta, kad tai, jog Konstitucija

neįtvirtina kokių nors žmogaus teisių, laisvių ar jų

garantijų arba jas kiek kitaip formuluoja, dar nereiškia,

kad tokios teisės, laisvės ar jų įgyvendinimo priemonės

apskritai negali būti garantuojamos Lietuvos Respublikos

teisinėje sistemoje. Jos gali būti ir paprastai yra

numatytos kituose teisės aktuose ir yra įgyvendinamos juos

taikant. Atskirai imant, tai taip pat gali būti užtikrinta

Konstitucijos 138 straipsnio trečiosios dalies pagrindu

taikant Konvenciją. Konvencijos nuostatos negalėtų būti

taikomos tik tuo atveju, jeigu jos pagal turinį prieštarautų

Konstitucijai.

Pirmiausia, palyginęs "skubaus pristatymo teisėjui"

(Konvencijos 5 straipsnio trečioji dalis) ir "per 48

valandas turi būti pristatytas į teismą" (Konstitucijos 20

straipsnio trečioji dalis) sąvokas, Konstitucinis Teismas

pažymi, kad jos iš esmės neprieštarauja viena kitai.

Konvencijos taikymo praktikoje 48 valandų terminas atitinka

"skubaus pristatymo" nuostatą. Tam pagrįsti nereikia daryti

Konvencijos taikymo praktikos savarankiškos analizės, nes

yra visuotinai pripažinta, kad keturių dienų laikotarpis

įprastų kriminalinių nusikaltimų atvejais ir penkios dienos

išimtiniais atvejais laikomi atitinkančiais skubumo

reikalavimą. Kita vertus, palyginę kitų valstybių - Europos

Tarybos narių konstitucijas, galime rasti analogiškų

konstitucinių normų. Pavyzdžiui, toks pat 48 valandų

terminas nustatytas Portugalijos ir Italijos Konstitucijose

(28 straipsnis ir 13 straipsnis), 72 valandų - Ispanijos

Konstitucijoje (17 straipsnis). Taigi net ir valstybių -

Europos Tarybos narių konstitucijų lyginamoji analizė

patvirtina šiuo klausimu jau pateiktą vertinimą.

Antra, paklausime, lyginant Konstitucijos 20 straipsnio

trečiąją dalį ir Konvencijos 5 straipsnio trečiąją dalį,

daroma prielaida, kad "Konvencijoje numatyta platesnė

procesinė garantija, nes teismui turi būti pristatomas

kiekvienas baudžiamojo proceso tvarka sulaikytas asmuo, o

pagal Konstituciją - tik nusikaltimo vietoje sulaikytas

asmuo." Konstitucinis Teismas pažymi, jog Konstitucijos 20

straipsnio trečiosios dalies nuostatos esminė paskirtis yra

garantuoti, kad toks asmuo būtų pristatomas teismui per 48

valandas, o tai yra ne kas kita, kaip skubaus pristatymo

garantija. Tačiau netgi jei paklausime daroma prielaida būtų

teisinga, abi nuostatas būtų galima suderinti. Taikomos

kartu, jos papildytų viena kitą kaip viena teisinė

garantija.

Trečia, nors iš tikrųjų Konvencijos 5 straipsnio

ketvirtojoje dalyje reikalaujama, kad teisėjas įvertintų

sulaikymo teisėtumą, o pagal Konstitucijos 20 straipsnio

trečiąją dalį teismas turi įvertinti sulaikymo pagrįstumą,

ir šis skirtumas, pareiškėjo nuomone, yra esminis, šios

nuostatos, vertinamos ne pažodiškai, o prasmiškai,

neprieštarauja viena kitai. Tiek pagal Konstituciją, tiek

pagal Konvenciją teismas turi įvertinti ir sulaikymo

teisėtumą, ir jo pagrįstumą. Tačiau Konstitucijos 20

straipsnio trečiosios dalies negalima vertinti atskirai nuo

viso šio straipsnio teksto ir kitų Konstitucijos nuostatų

dėl teisėtumo garantijų. Minimo straipsnio antrojoje dalyje

nustatyta: "Niekas negali būti savavališkai sulaikytas arba

laikomas suimtas. Niekam neturi būti atimta laisvė kitaip,

kaip tokiais pagrindais ir pagal tokias procedūras, kokias

yra nustatęs įstatymas." Šios nuostatos iš esmės įtvirtina

asmens sulaikymo teisėtumo principą kaip visuotinę taisyklę.

Todėl Konstitucijos 20 straipsnyje vartojamas terminas

"pagrįstumas" turi platesnę negu priežastinio faktinio ryšio

reikšmę, tai yra jis apima ir "teisėtumą".

Atsižvelgiant į visa tai darytina išvada, kad Europos

žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 5

straipsnis neprieštarauja Lietuvos Respublikos

Konstitucijai.

3. Dėl Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 9 straipsnio atitikimo Lietuvos

Respublikos Konstitucijai.

Respublikos Prezidento paklausime nurodoma, kad

Konvencijos 9 straipsnio antrojoje dalyje numatoma galimybė

apriboti asmens "laisvę skelbti savo religiją ar tikėjimą",

tuo tarpu Konstitucijos 26 straipsnio ketvirtojoje dalyje

skelbiama, kad gali būti ribojama "žmogaus laisvė išpažinti

ir skleisti religiją arba tikėjimą". Paklausime pažymima,

kad ir Konvencijoje, ir Konstitucijoje asmens laisvė

išpažinti ir skleisti religiją arba tikėjimą išskirta į dvi

savarankiškas laisves, todėl galima teigti, kad Konvencijoje

nenumatyta galimybė riboti asmens laisvę išpažinti religiją

arba tikėjimą.

Konstitucinis Teismas pažymi, kad Konvencijos 9 ar

kitame jos straipsnyje nėra išskirta dviejų savarankiškų

laisvių - asmens laisvės išpažinti bei laisvės skelbti

religiją ar tikėjimą. Konvencijoje laisvė išpažinti religiją

ar tikėjimą tiesiog neminima. Konvencijos 9 straipsnio

pirmojoje dalyje nustatyta: "Kiekvienas turi teisę į

minties, sąžinės ir religijos laisvę; tai teisė laisvai

keisti savo religiją ar tikėjimą, taip pat tiek vienam, tiek

kartu su kitais, viešai ar privačiai, laisvai skelbti savo

religiją ar tikėjimą, laikant pamaldas, atliekant apeigas,

praktikuojant tikėjimą ir mokant jo."

Tuo šis Konvencijos tekstas skiriasi ne tik nuo

Konstitucijos 26 straipsnio, bet ir nuo Tarptautinio

pilietinių ir politinių teisių pakto 18 straipsnio pirmosios

dalies tekstų, kuriuose yra žodis "išpažinti". Taigi tiek

tarptautinės teisės aktai, tiek Konstitucija, pripažindami

žmogui religijos laisvę, vartoja skirtingą terminiją šiai

laisvei apibūdinti.

Atsižvelgiant į tai visiškai nėra pagrindo manyti, kad

Konstitucijos 26 straipsnyje yra numatyta galimybė apriboti

žmogaus laisvę išpažinti religiją ar tikėjimą. Priešingai,

Konstitucijos 26 straipsnio pirmojoje dalyje nustatytas

bendras principas: "Minties, tikėjimo ir sąžinės laisvė yra

nevaržoma", o antrojoje dalyje įtvirtinta: "Kiekvienas

žmogus turi teisę laisvai pasirinkti bet kurią religiją arba

tikėjimą ir vienas ar su kitais, privačiai ar viešai ją

išpažinti, atlikinėti religines apeigas, praktikuoti

tikėjimą ir mokyti jo."

Religijos ar tikėjimo išpažinimas, atskirtas nuo

religijos ar tikėjimo skelbimo ar skleidimo, yra dvasinė

kategorija, reiškianti religinių ar tikėjimo įsitikinimų

turėjimą. Neatsitiktinai prancūziškame ir angliškame

Tarptautinio pilietinių ir politinių teisių pakto 18

straipsnio pirmosios dalies tekste lietuviškus žodžius

"laisvė išpažinti" atitinka žodžiai "la libertė d'avoir"

(pranc.) ir "freedom to have" (angl.), kas pažodžiui gali

būti verčiama kaip "laisvė turėti" (religiją ar tikėjimą).

Vertimuose pavartotas žodis "išpažinti" vietoje "turėti",

nes pastarasis ne visai atspindi dvasinę religijos ar

tikėjimo prigimtį ir kartu vidinę asmens dvasios būseną.

Šios būsenos negalima niekaip apriboti, nebent jei žmogus

būtų persekiojamas dėl savo religijos ar tikėjimo, bet ir

tokiu atveju persekiojimas negali atimti jo religinių

įsitikinimų ar tikėjimo. Šiuo atveju galioja bendras teisės

principas: lex non cogit ad impossibilia - įstatymas

nereikalauja to, kas neįmanoma.

Konstitucinis Teismas pažymi, kad Konstitucijos 26

straipsnio ketvirtojoje dalyje, frazėje "žmogaus laisvė

išpažinti ir skleisti religiją arba tikėjimą negali būti

apribota kitaip, kaip tik įstatymu" esantis žodis

"išpažinti" interpretuotinas kaip atitinkantis savo prasme

Konvencijos žodžius "savo religiją". Jeigu Konstitucijos 26

straipsnio ketvirtojoje dalyje būtų numatytas atskiras

laisvės išpažinti religiją arba tikėjimą apribojimas, tai

šioje frazėje būtų vartojamas jungtukas "ar", o ne "ir".

Žodžių išpažinti ir skleisti sujungimas jungtuku "ir"

reiškia ne ką kita, kaip "savo religiją ar tikėjimą". Kaip

tik dėl to ši Konstitucijos nuostata nesukėlė jokių neigiamų

teisinių pasekmių Lietuvos Respublikos teisinėje sistemoje

tikėjimo ar religijos laisvės požiūriu, joks įstatymas

neapriboja teisės išpažinti religiją ar tikėjimą.

Atsižvelgiant į visa tai darytina išvada, kad Europos

žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos 9

straipsnis neprieštarauja Lietuvos Respublikos

Konstitucijai.

4. Dėl Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos 14 straipsnio atitikimo Lietuvos

Respublikos Konstitucijai.

Respublikos Prezidento paklausime nurodoma, kad

Konvencija draudžia tik vadinamąją negatyvią diskriminaciją,

o Konstitucija - ir "negatyvią", ir "pozityvią" (privilegijų

teikimą). Be to, paklausime teigiama, kad Konvencijoje

numatytas platesnis diskriminacijos draudimo pagrindų

sąrašas: Konstitucijoje neminima odos spalva, priklausymas

tautinei mažumai.

Konstitucinis Teismas pažymi, kad paklausime minima

vadinamoji pozityvi diskriminacija negali būti traktuojama

kaip privilegijų teikimas. Konstitucijoje tik yra nustatytos

kai kurios visuotinai pripažintos specialios tam tikrai

žmonių grupei būdingos teisės, būtent tautinių mažumų narių

teisės, kurios įtvirtintos Konstitucijos 37 ir 45

straipsniuose. Konstitucijoje taip pat nustatyta, kad

valstybė globoja šeimas, auginančias ir auklėjančias vaikus

namuose, teikia joms paramą, numato lengvatas dirbančioms

motinoms (39 straipsnis) ir kt.

Toks požiūris į specialias žmogaus teises būdingas ir

Konvencijos taikymo praktikai. Europos žmogaus teisių

teismas savo 1986 m. liepos 8 d. sprendime Lithgow ir kitų

byloje padarė išvadą, kad susitariančios šalys naudojasi tam

tikrais vertinimo rėmais nustatydamos, ar skirtumai kitais

požiūriais panašiose situacijose iš viso pateisina ir kokiu

mastu pateisina skirtingą teisinį asmenų režimą (elgimąsi su

jais) teisėje.

Kartu su bendra nediskriminacijos taisykle visa tai

užtikrina pagrindinį principą - visų asmenų lygiateisiškumą.

Tai patvirtina bendra taisyklė, suformuluota Konstitucijos

29 straipsnio pirmojoje dalyje: "Įstatymui, teismui ir

kitoms valstybės institucijoms ar pareigūnams visi asmenys

yra lygūs."

Šio straipsnio antroji dalis yra pirmosios išvestinė,

nes neleidžia pažeisti lygiateisiškumo nustatydama, kad

"žmogaus teisių negalima varžyti ir teikti jam privilegijų

dėl jo lyties, rasės, tautybės, kalbos, kilmės, socialinės

padėties, tikėjimo, įsitikinimų ar pažiūrų pagrindu." Čia

frazė "žmogaus teisių negalima varžyti ir teikti jam

privilegijų" yra adekvati nagrinėjamo Konvencijos 14

straipsnio frazei "naudojimasis šios Konvencijos

pripažintomis teisėmis ir laisvėmis turi būti garantuojamas

be jokio diskriminavimo". Žmogaus teisių varžymas dėl jo

lyties, rasės, tautybės ir pan. ir yra ne kas kita, kaip

diskriminavimas, kurį draudžia tiek Konvencija, tiek

Konstitucija. Kaip jau buvo minėta, tai visiškai netaikoma

tautinių mažumų narių, dirbančių motinų ir kitokių specialių

teisių pagrįstumui, tai yra tam, kas paklausime vadinama

pozityvia diskriminacija.

Konstitucinis Teismas pažymi, jog tik pažodžiui

lyginant Konstitucijos 29 straipsnio antrosios dalies ir

Konvencijos 14 straipsnio tekstus galima teigti, kad

Konvencija numato platesnes nediskriminacijos garantijas,

nes draudžia diskriminuoti dar ir dėl odos spalvos,

priklausymo nacionalinei mažumai, nuosavybės, gimimo ar

kitokio statuso. Tačiau būtina atsižvelgti į esminį

Konstitucijos ir Konvencijos normų dėl žmonių

nediskriminacijos jokiais pagrindais tapatumą, o ne į

atskirų nediskriminacijos požymių žodinės išraiškos

skirtumus. Be to, pažymėtina, kad kai kurie skirtingi

Konstitucijoje ir Konvencijoje vartojami žodžiai iš esmės

reiškia tą patį nediskriminacijos požymį arba apima kelis iš

jų. Pavyzdžiui, galima preziumuoti, jog Konstitucijoje

pavartotas žodis "tikėjimas" apima Konvencijoje vartojamą

žodį "religija". Jeigu būtų vertinama kitaip, tuomet būtų

galima suabejoti, ar Konvencija pripažįsta tokį

nediskriminacijos pagrindą kaip tikėjimas. Konstitucijoje

vartojama sąvoka "socialinė padėtis" apima Konvencijoje

vartojamas sąvokas "socialinė kilmė" ir "nuosavybė". Kita

vertus, tai, kad Konvencijoje nepavartota frazė "socialinė

padėtis", bet minima tik "socialinė kilmė", nereiškia

galimybės nustatyti nelygias teises atskirų socialinių

grupių asmenims. Taip pat vertintini ir pavartoti skirtingi

žodžiai "rasės", "tautybės", "nacionalinės mažumos", iš

esmės skirti tiems patiems nediskriminacijos pagrindams

apibūdinti.

Taigi kompleksiškai, o ne formaliai pažodžiui lyginant

Konstitucijos ir Konvencijos nuostatas dėl nediskriminacijos

darytina išvada, kad Europos žmogaus teisių ir pagrindinių

laisvių apsaugos konvencijos 14 straipsnis neprieštarauja

Lietuvos Respublikos Konstitucijai.

5. Dėl Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių

apsaugos konvencijos Ketvirtojo protokolo 2 straipsnio

atitikimo Lietuvos Respublikos Konstitucijai.

Respublikos Prezidento paklausime nurodoma, kad

Ketvirtojo protokolo 2 straipsnio pirmojoje dalyje numatyta,

kad "kiekvienas asmuo, teisėtai esantis kokios nors

valstybės teritorijoje, turi teisę joje laisvai judėti ir

laisvai pasirinkti savo gyvenamąją vietą". Tuo tarpu

Konstitucijos 32 straipsnio pirmojoje dalyje skelbiama, kad

"pilietis gali laisvai kilnotis ir pasirinkti vietą

Lietuvoje, gali laisvai išvykti iš Lietuvos". Pareiškėjas

teigia, jog sisteminė Konstitucijos straipsnių analizė rodo,

kad įstatymų leidėjas vartoja sąvokas "asmuo", "žmogus",

"pilietis". Straipsnių, kuriuose vartojamos šios sąvokos,

analizė leidžia teigti, kad jos nėra sinonimai ir turi tam

tikrą teisinę prasmę. Pavyzdžiui, sąvokos "žmogus" ir

"asmuo" vartojamos Konstitucijos 22, 24, 25 ir 26

straipsniuose, kuriuose yra numatytos universalios žmogaus

(ir valstybės piliečio, ir užsieniečio, ir asmens be

pilietybės) teisės ar laisvės. Tuo tarpu sąvoka "pilietis"

vartojama tik tuose straipsniuose, kuriuose numatytos

specifinės, siejamos su asmens ir Lietuvos valstybės

santykiu (tai yra pilietybe), teisės (pavyzdžiui,

Konstitucijos 3 straipsnio antrojoje dalyje, 32 straipsnio

pirmojoje, antrojoje ir trečiojoje dalyse, 33 straipsnyje ir

kt.). Visu tuo grindžiama pareiškėjo abejonė, ar Konvencijos

Ketvirtojo protokolo 2 straipsnis pagal apimtį

neprieštarauja Konstitucijos 32 straipsnio pirmajai daliai.

Konstitucinis Teismas pažymi, jog Konvencijos

Ketvirtojo protokolo 2 straipsnio norma "kiekvienas asmuo,

teisėtai esantis kokios nors valstybės teritorijoje, turi

teisę joje laisvai judėti ir laisvai pasirinkti savo

gyvenamąją vietą" susideda iš dviejų dalių, kurios sąlygoja

viena kitą. Viena iš jų reiškia teisę laisvai judėti ir

laisvai pasirinkti savo gyvenamąją vietą, kita - tai, kad ši

teisė garantuojama tik teisėtai esantiems valstybėje

asmenims. Tokie asmenys gali būti piliečiai, taip pat

užsieniečiai ir asmenys be pilietybės. Piliečio buvimas savo

šalyje visada yra teisėtas. Konstitucijos 32 straipsnio

trečiojoje dalyje nustatyta: "Negalima drausti piliečiui

grįžti į Lietuvą." Tuo tarpu užieniečio ar asmens be

pilietybės atvykimo ir išvykimo bei buvimo šalyje teisėtumo

sąlygas nustato valstybės vidaus teisė. Tokios sąlygos yra

nustatytos Lietuvos Respublikos įstatyme "Dėl užsieniečių

teisinės padėties Lietuvos Respublikoje" (Žin., 1991, Nr. 27

- 729 ).

Užsieniečiai ir asmenys be pilietybės, kurie minimo

įstatymo pagrindu Lietuvos Respublikoje yra teisėtai, turi

tokias pat teises ir laisves kaip ir Lietuvos Respublikos

piliečiai, jeigu ko kita nenumato Konstitucija, šis ir kiti

įstatymai bei Lietuvos Respublikos tarptautinės sutartys.

Taigi nagrinėjamos Ketvirtojo protokolo nuostatos, Lietuvos

teisinėje sistemoje taikomos kartu su įstatymo "Dėl

užsieniečių teisinės padėties Lietuvos Respublikoje" ir kitų

Lietuvos Respublikos įstatymų nuostatomis, apimtų vienos

kitas. Teliktų spręsti klausimą, ar konkrečiu atveju

užsienietis ar asmuo be pilietybės teisėtai yra Lietuvos

Respublikos teritorijoje, kad jam būtų galima visiškai

taikyti kilnojimosi ir laisvo gyvenamosios vietos

pasirinkimo teisę.

Vertinant visa tai darytina išvada, kad Europos žmogaus

teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos

Ketvirtojo protokolo 2 straipsnis neprieštarauja Lietuvos

Respublikos Konstitucijai.

Atsižvelgdamas į šios išvados konstatuojamojoje dalyje

išdėstytus motyvus ir Konstitucijos bei Konvencijos kai

kurių sąvokų interpretavimą ir vadovaudamasis Lietuvos

Respublikos Konstitucijos 105 straipsnio trečiąja dalimi,

Lietuvos Respublikos Konstitucinio Teismo įstatymo 73

straipsnio trečiuoju punktu ir 83 straipsniu, Lietuvos

Respublikos Konstitucinis Teismas

teikia išvadą:

Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos

konvencijos 4, 5, 9, 14 straipsniai ir šios Konvencijos

Ketvirtojo protokolo 2 straipsnis neprieštarauja Lietuvos

Respublikos Konstitucijai.

Ši Konstitucinio Teismo išvada yra galutinė ir

neskundžiama.

Konstitucinio Teismo teisėjai:

Algirdas Gailiūnas Kęstutis Lapinskas

Zigmas Levickis Vladas Pavilonis

Pranas Vytautas Rasimavičius Stasys Stačiokas

Teodora Staugaitienė Stasys Šedbaras

Juozas Žilys