Seimo minėjimų stenogramas galima rasti |
Stenogramų leidiniai › Seimo minėjimų stenogramos |
LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMAS
MINĖJIMO,
SKIRTO GEDULO IR VILTIES BEI
OKUPACIJOS IR GENOCIDO DIENOMS ATMINTI,
STENOGRAMA
2024 m. birželio 14 d.
D. ABARIS. Jo Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentas Gitanas Nausėda.
A. PLAIPAITĖ. Šis laiškas skirtas visiems, negrįžusiems iš kraštų, į kuriuos buvo išvežti tamsiais perpildytais gyvuliniais vagonais. Laiškas tiems, kuriems auksines vasaras ir lietuviškas rugiagėles teko išmainyti į stingdantį šaltį ir vėjo košiamus barakus, kuriems naujais namais tapo lietuviškai nesuprantančios Komijos, Altajaus, Novosibirsko, Jakutijos ir kitos atšiaurios žemės; tiems, kurie bėgo, bet juos pavijo kulka; tiems, kurie mirė iš bado ir šalčio, kurie žuvo iš paskutiniųjų kabindamiesi į gyvenimą ir tiems, kurie galiausiai grįžo po daugelio metų į savuosius namus, užimtus svetimų žmonių.
Pasakojimai apie tai, ką jūs išgyvenote, kartais prilygsta siaubo pasakoms. Žmonės taip nesielgia. Žmonės tiek neištveria. Tačiau jūsų liudijimai siaubo pasakas verčia tikrove. Jūsų likimai visiems laikams įrašyti naujausios istorijos puslapiuose. Jūsų asmeniniai daiktai: užrašų knygelės, nuotraukos, piešiniai, žaislai, drabužiai, saugomi muziejuose už stiklo. Mes žvelgiame į juos bandydami suvokti, kaip jautėtės, kai apglėbę brangiausius žmones ir paskubomis sukrautas mantas lydėjote akimis tolstantį Lietuvos paveikslą.
Kai mes augome, mamos stengėsi neskaityti mums siaubo pasakų prieš miegą. Jas išgirdome jau vėliau. Mes gyvename tikėdami, kad siaubingi dalykai, kuriuos matome ekranuose, niekada nepersikels į mūsų kasdienybę, kad žmonės, kurie tik apsimeta žmonėmis, niekada nebeateis į mūsų kiemą ir į mūsų namus. Bet juk jūs irgi netikėjote, kad taip būna. Mes užaugome laisvoje Lietuvoje. Kai kurie iš jūsų irgi gimė laisvi, ketindami užkariauti pasaulį. Tačiau staiga blogis įsiveržė į mūsų šalį, atskyrė jus nuo pasaulio geležine uždanga, o nuo namų – ilgiausia pasaulyje geležinkelio linija. Nuo tada jūsų gyvenimas tapo pilkas, o sapnai – spalvoti. Jus vertė kalbėti rusiškai, tačiau širdyse ir laiškuose skambėjo lietuvių kalba. Jums liepė mokytis svetimą himną, bet ačiū jums, kad niekada, niekada nepamiršote pačių svarbiausių eilučių: „Lietuva, Tėvyne mūsų“.
Giedama „Tautiška giesmė“ kartu su renginio vedėja Aiste Plaipaite.
Šiais metais minime svarbias sukaktis: Lietuvos laisvės kovos sąjūdžio Tarybos 1949 m. vasario 16 d. Deklaracijos signataro Jono Žemaičio-Vytauto 115-ąsias gimimo ir 70-ąsias mirties metines, Kauno ir Šiaulių getų likvidavimo 80-metį, Lietuvos gyventojų trėmimo operacijos „Bangų mūša“ 75-metį, politinių kalinių sukilimo Kengyro lageryje 70-metį ir Baltijos kelio 35-metį.
Tribūną užleidžiu Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkei Viktorijai Čmilytei-Nielsen.
Seimo Pirmininkės Viktorijos Čmilytės-Nielsen kalba
V. ČMILYTĖ-NIELSEN. Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidente Gitanai Nausėda, pirmasis atkurtos valstybės vadove Vytautai Landsbergi, Ministre Pirmininke Ingrida Šimonyte, Ekscelencijos ambasadoriai, Seimo, Vyriausybės nariai, Nepriklausomybės Akto signatarai, politiniai kaliniai, tremtiniai ir jų artimieji, mieli susirinkusieji. Per 34 Lietuvos nepriklausomybės metus jau susiformavo graži, prasminga tradicija minėti svarbiausias mūsų istorijos datas. Minėjimo tradicijos nusistovėjo ir Lietuvos Respublikos Seime dar nuo Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo laikų.
Pirmą kartą tragiškos birželio datos, 1940 m. birželio 15 d. ir 1941 m. birželio 14 d., dabar minimos kaip Gedulo ir vilties bei Okupacijos ir genocido dienos, Aukščiausiojoje Taryboje buvo paminėtos 1990 metais, praėjus penkiems dešimtmečiams nuo Lietuvos okupacijos pradžios ir trim su trupučiu mėnesiams po nepriklausomybės atkūrimo, arba, kaip tuomet buvo įprasta sakyti, atstatymo. Tuomet savo kalbą Aukščiausiosios Tarybos Pirmininkas Vytautas Landsbergis pradėjo žodžiais, kurie taip pat jau virto tradicija: „Prieš pradėdamas kalbėti apie Lietuvą, apie valstybės ir tautos likimą per praėjusius 50 metų nuo tos tragiškos lietuvių tautai dienos, aš noriu pakviesti jus prisiminti visus tuos žmones Lietuvoje ir tolimoje Šiaurėje, Rytuose ir Vakarų užsienyje, kurie tikėjosi, laukė, kentėjo ir kovojo už Lietuvos nepriklausomybę, tačiau nesulaukė šių dienų. Pagerbkime jų atminimą.“
Pagerbkime jų atminimą tylos minute. (Minėjimo dalyviai atsistoja)
Tylos minutė
Dėkoju. Po metų, 1991-aisiais, Seime buvo paminėta Gedulo ir vilties diena, nuo to laiko šios dvi datos, įrėminančios mūsų valstybei kone tragiškiausius XX amžiaus metus, minimos drauge. Šiandien sunku, ypač gimusiems jau nepriklausomoje Lietuvoje, įsivaizduoti prieš 34 metus Aukščiausiojoje Taryboje, o ir visoje šalyje tvyrojusią atmosferą. „Jausmas buvo tarsi pralūžus užtvankai, kai greta pagrindinio srauto, pagavusio visus, nors skirtinga jėga, įvairiomis kryptimis švirkščia, burbuliuoja srovės, srovelės, kyla ir leidžiasi verpetai, sūkuriai“, – apie tą metą rašė neseniai mus palikusi ilgametė Seimo narė, poetė Dalia Teišerskytė.
To laikotarpio sūkuriuose atmintis tapo tarsi inkaru, leidžiančiu surasti patikimą atspirties tašką ir valstybei, ir atskiram žmogui. Pasikeitus epochai, geopolitinei situacijai, esame laisva demokratinė valstybė, priklausome Europos šalių šeimai, Šiaurės Atlanto Organizacijai, ieškome ne tik paramos, bet patys paramą teikiame. Tie atminties atspirties taškai vis dar yra svarbūs. Ir šiandien jie tampa dar svarbesni, nerimastingai stebint Rytų pusėje sukamus sūkurius, grasinančius mus vėl įtraukti į kraujo ir purvo verpetą.
Užbaigti norėčiau kreipimosi į Lietuvos žmones fragmentu, perskaityto rašytojo ir Kovo 11-osios signataro Kazio Sajos tame neeiliniame 1990 metų Aukščiausiosios Tarybos posėdyje, skirtame 1940 m. birželio 15 d. tragiškiems įvykiams Lietuvoje paminėti. Tai laiko dvasią susiurbęs tekstas, kurio mintys ir jausmai neprarado aktualumo ir šiandien. „Minėdami 1940-ųjų birželio 15-ąją, prisimindami visus, nukankintus kalėjimuose, tremtyje, žuvusius Lietuvos žemėje, visus fiziškai ir dvasiškai suluošintus, nulenkime galvas ir susikaupkime. Pamąstykime, ką turėtume daryti, kad ši Lietuvos gedulo diena patiesintų ir palengvintų mūsų rytojaus kelią. Tegul visiems laikams būna pasmerkta tarpusavio neapykanta, prievarta, melas, diktatorių valdymas. Kurkime demokratinę visuomenę, kurioje kiekvienas balsas būtų išgirstas ir ramiai išklausytas. Stiprinkime Lietuvos nepriklausomybę ir padarykime viską, kad joje pakaktų vietos visų tautybių ir įvairiausių pažiūrų geros valios žmonėms. Susitelkime ir atsispirkime bet kokiam skaldymui, tarpusavio vaidams, tarp besikuriančių ir esamų partijų, draugijų ir sąjūdžių pirmiausia ieškokime visus jungiančių, o ne skiriančių idėjų ir tikslų. Sugrąžinkime Lietuvai žmogų, išsivadavusį iš vakarykščios tamsos, kurio gyvenimas būtų skirtas artimo ir Tėvynės meilei. Pasakykime sau: tasai žmogus būsiu!“ Dėkoju už dėmesį. (Plojimai)
A. PLAIPAITĖ. Šiandien tremtį, lagerius, genocido ir okupacijos metus mums primena ir daiktai, laiškai, nuotraukos, dabar jau tapę muziejiniais eksponatais. Kiekvienas iš jų byloja apie žmogaus tragediją, kaip ir užuojautos atvirlaiškis iš Kengyro, pranešęs apie politinio kalinio Povilo Seikalio žūtį.
Ekrane rodomas vaizdo pasakojimas apie ypatingajame Gulago lageryje „Steplag“ įvykusį pirmąjį Kengyro politinių kalinių sukilimą, politinio kalinio Povilo Seikalio ir jo bendražygių žūtį.
Šiandien savo išgyvenimais pasidalinti kviečiame tremtį atlaikiusį, per savąją Golgotą perėjusį ir gyvą į Lietuvą grįžusį Algimantą Simonaitį.
Tremtinio, politinio kalinio Algimanto Simonaičio kalba
A. SIMONAITIS. Mieli Lietuvos žmonės! Lietuviai yra labai ištverminga, ori ir valinga tauta. Tokių skaudžių istorijų kaip mūsų šeimos patyrė tūkstančiai Lietuvos žmonių. Prieš jus stovi 1948 metų tremtinys, iš kurio buvo atimta ir pavogta vaikystė, o šeima pasmerkta kančioms ir vargui Sibiro platybėse. Buvau devynerių metų vaikas, liaudies priešas – vrag naroda, kurį su šeima – mama, močiute, trimis broliais, dviem sesutėmis (vaikų amžius nuo šešerių iki trylikos metų) vadinamosios operacijos „Vesna“ metu ištrėmė 1948 m. gegužės 22 d. Mūsų tėvas 1945 metais buvo nuteistas dešimt metų kalėjimo Varkutoje. Pagrindinė priežastis buvo ta, kad tėvas buvo Lietuvos savanoris. Lietuvos savanoriams valstybė skirdavo žemės, tėvas ir jo brolis gavo po 12 hektarų žemės. Kadangi turėjo 30 hektarų, buvo stambūs buožės, vadinamieji buržujai.
1948 metais paryčiais mano tėvo namus apsupo Lietuvos stribai. Per valandą buvo įsakyta susirinkti daiktus. Namuose liko didžiulė panika, ašaros. Ginkluoti stribai ragino skubėti. Spėjome pasiimti tik svarbiausius vertingus daiktus. Mus atvežė į geležinkelio stotį, suvarė į gyvulinius vagonus be langų, be vandens, be tualetų. Vagonuose buvo dviaukščiai narai – gultai. Kelionė truko apie 2 savaites. Traukinys dažnai sustodavo. Visus išvarydavo iš vagonų. Palindus po traukiniais reikėdavo atlikti gamtinius reikalus. Ešeloną su ginklais apsupdavo ginkluoti čekistai. Vagonuose žmonės alpdavo, trūko oro, nebuvo vandens. Kartą per parą duodavo kažkokio viralo su žuvų kaulais. Kelionėje buvo ir mirčių.
Po poros savaičių ešelonas sustojo 70 kilometrų už Krasnojarsko, tai 7 tūkst. kilometrų nuo Lietuvos, taigoje, mažoje stotelėje. Visus išlaipino miške ant griovio krašto. Ten atvažiavę „pirkliai“ rinkosi žmones miško darbams. Šeimas, kuriose buvo darbingų vyrų, paėmė pirmiausiai, o mūsų šeima su mažais vaikais turėjo laukti tris šaltas naktis po atviru dangumi.
Apgyvendino Korbiko kaime ilguose barakuose, kuriuose buvo narai – gultai. Kiekvienai šeimai buvo skirta po kelis metrus, priklausomai nuo šeimos narių. Mama ir vyresni broliai (12 ir 13 metų) pradėjo dirbti miško darbus. Per parą jiems duodavo 400 gramų duonos, o nedirbantiems – 200 gramų duonos. Pirmais metais badavome, valgydavome įvairias virtas žoles, jaunus spygliuočių ūglius. Vasarą rinkdavome uogas. Jei sugaudavome kokią žuvelę, virdavome neišdarinėtą, kad būtų sočiau.
Daugelis tremtinių neišgyveno – mirė. Mirė ir dvi mano seserys. Tremtiniai apsitvėrė kalnelį – vietą kapinėms. Ten mirusiems pastatydavo kryžius. Vėliau buvo pastatytas paminklas Marijai, išdrožtas iš maumedžio politinio kalinio Jono Maldučio. Ji buvo pavadinta Korbiko Madona. Vėliau ji buvo atgabenta į Vilnių, dabar stovi Arkikatedroje ir vadinama Sibiro Madona. Kapinės buvo susibūrimo vieta, kurioje vyko gegužinės pamaldos, susirinkę tremtiniai giedodavo ir guosdavo vieni kitus dėl savo likimo. Visi be galo ilgėjomės Lietuvos, ją sapnuodavome.
Gyvenimas Sibire pagerėjo po Stalino mirties 1953 metais. Kai Stalinas mirė, aš mokiausi mokykloje. Klasės auklėtoja pranešė galvojusi, kad Stalinas niekada nemirs: „Ja dūmala, čto Stalin nikogda neumriot.“ Visi rusų vaikai, mokytojai verkė, raudojo. Mes, lietuviai vaikai, neverkėme, širdyje jautėme, kad galbūt pamatysime Lietuvą, buvo džiaugsmo. Po to direktorius kvietė kiekvieną vaiką pasiaiškinti, kodėl lietuviai neverkė.
Nuo 1958 metų galėjome grįžti į Lietuvą. Kadangi tėvas dešimt metų buvo Vorkutoje, 1955 metais atvažiavo pas mus iš Sibiro. Jis turėjo dar penkerius metus tremties, todėl mūsų šeima negalėjo grįžti į Lietuvą iki 1960 metų. Grįžome tik 1960 metais. Kadangi mane paėmė į kariuomenę, aš dar turėjau trejus metus tarnauti Sibire, tai grįžau į Lietuvą tik 1962 metais. Kai traukinyje išgirdau pranešimą lietuvių kalba, kad traukinys atvyksta į Lietuvos sostinę Vilnių, mane apėmė toks jausmas, kad ant galvos atsistojo plaukai. Aš rankas sunėriau, prispaudžiau, kad žmonės nepagalvotų, jog su manimi kažkas negerai. Taigi toks jausmas buvo, kai pamatėme Lietuvą.
Grįžusiems tremtiniams neleido gyventi Kaune, Vilniuje, o tik mažuose miesteliuose. Mūsų šeima apsigyveno Elektrėnuose. Visaverčiais Lietuvos piliečiais pasijutome, kai buvo paskelbta Nepriklausomybė.
Po to teko aplankyti Ameriką, Havajus, daugelį Europos šalių, porą kartų buvome Europos Parlamente. Dabar esu laimingas, kad galime gyventi laisvoje, turtingoje Lietuvoje, gražiausioje pasaulyje ir Europoje.
Labai ačiū už dėmesį, atsiprašau už jaudulį. (Plojimai)
A. PLAIPAITĖ. Mums liko ne tik prisiminimai, bet ir daiktai, vaizdingai iliustruojantys, ką turėjo iškęsti tremtiniai ir politiniai kaliniai. Tai, ką sunkiai atlaikė drabužiai, ištvėrė žmogus. Ir žmogaus protas. Ir jo užsispyrimas. Ir visą gyvenimą saugota viltis.
Ekrane rodomas vaizdo siužetas apie nepriklausomybės sulaukusį paskutinį Lietuvos užsienio reikalų ministrą Juozą Urbšį, pakeitusį diplomato privalomus protokolo drabužius į kalinio apdarą, dėvėtą visą įkalinimo laiką nuo 1940 iki 1956 metų Tambovo, Saratovo, Maskvos, Kirovo, Gorkio, Ivanovo ir Vladimiro kalėjimuose.
Kai kas jos sulaukė – atkurtos Lietuvos nepriklausomybės. Kai kam ji ir liko tik sapnas. O laimingieji išauštančią Lietuvos laisvę liudijo net du kartus. Ką apie tai sako istorikai? Į tribūną kviečiame istoriką Paulių Subačių.
Istoriko, humanitarinių mokslų daktaro, Vilniaus universiteto profesoriaus, Lietuvių katalikų mokslo akademijos akademiko Pauliaus Subačiaus kalba
P. SUBAČIUS. Ponia pirmininke, gerbiamosios ir gerbiamieji! Mano seneliai turėjo būti išvežti kažkurią birželio pabaigos dieną, bet Vokietijos kariuomenė peržengė slaptaisiais protokolais nustatytą stalininę sovietijos sieną, todėl sunkvežimis su kareiviais į jų kiemą nebeįsuko. Apie tai, kad įtraukti į tremiamųjų sąrašą, jiems pašnibždėjo prie okupantų prisidėjęs valsčiaus raštinėje dirbęs pažįstamas. Sovietams grįžus ir išvežus artimiausius kaimynus, seneliai paliko ūkį su visu turtu giminaičiams ir, išsikėlę į Ignaliną, išvengė Sibiro.
Nuo vaikystės girdėjau šį pasakojimą, kuris autentiškas ne dėl faktų, bet dėl istorinės atminties liudijimo. Ilgainiui ėmiau mąstyti, kaip per kartas perduodama šeimos patirtis lemia skirtingą svarbiųjų praeities įvykių suvokimą. Pavyzdžiui, kodėl vieni hitlerinę okupaciją atsimena kaip pragaištį, kiti – kaip išsigelbėjimą. Šis „kodėl“ bei svarstymai apie anuomečių poelgių ir dabartinių jų vertinimų motyvus, o ne vienos teisingos interpretacijos teigimas yra esminė gyvo tautos istorijos nervo, gyvo domėjimosi konkrečia artimiausios aplinkos praeitimi sąlyga.
Iš pažiūros „įdomumas“ neatrodo tinkamas žodis kalbėti apie netektis ir kančias, tačiau sakyčiau, kad būtent jis yra raktinis. Kai 1988-ųjų rugpjūtį su Vilniaus universiteto kraštotyrininkais Papilio parapijoje pagal amžinąjį atilsį istoriko Aloyzo Petrašiūno įduotą anketą pirmą kartą užrašinėjau buvusių išvežtųjų atsiminimus, beveik iš kiekvieno pakalbintojo girdėjau liūdną: „Taigi kam čia, vaikeli, beįdomu.“ Vėliau, įpusėjus pirmam atkurtos nepriklausomybės dešimtmečiui, dažnas modernus publicistas atkaria intonacija piktinosi: „Kiek čia galima rašyti apie tuos trėmimus, kam čia beįdomu?!“ O paaiškėjo, kad tas išstūmimo, atsikratymo, perkraustymo į sendaikčių palėpę impulsas tebuvo nepergalėtos asmeninės ir kolektyvinės traumos padarinys. Todėl, manau, prasminga čia paliudyti: šiandieniams studentams, tai yra trečiai, ketvirtai ar net penktai kartai nuo tųjų 1940-ųjų, labai įdomu, ką veikė, kaip gyveno jų giminės žmonės per okupacijas, kas jiems nutiko Azijos speige, partizanų žeminėse ir sovietinio nuobodulio kasdienybėje.
Prieš kelias savaites mano pirmakursė studentė Marija Nordkvelle seminaro apie bibliografinį kodą užduočiai iš milijoninės knygų įvairovės pati pasirinko tremtinių maldaknygės „Vilties maldos“ faksimilinį leidimą ir rašinio įžangoje papasakojo apie savo močiutę ir jos jaunystės bičiulį, per savo dėdę susijusį su šios relikvijos originalu. Kitos mano buvusios diplomantės Živilės Kropaitės su Giedre Čiužaite parengtas laidų ciklas „Stipresni už Sibirą“ tapo bene klausomiausia radijo metų medžiaga, o Živilės knyga „Fainiausia pasauly močiutė“ – bestseleriu. Todėl, kad įdomu ir įdomiai. Todėl, kad daugiau klausiama, nei atsakoma ir peršama. Taip gija prie gijos, mazgas prie mazgo esame naujai susiejami į artimesnių ir tolimesnių, lyginamų ir kartais nepalyginamų įvairiopai sužadintos atminties ryšių tinklą. Deja, taip jau yra, kad vakarykštė diena – tarsi dar ne istorija, o domesys išauga tuomet, kai belieka mažai galinčių tiesiogiai liudyti. Atidžiai išklausykime patyrusius tremtį, kol dar galime. Tačiau svarbu bei įdomu ir tai, ką jaunesni atsimena girdėję iš tėvų bei senelių, kokias istorijas pasakojo ar nutylėjo, perdavė ar nuslėpė kiekvieno iš mūsų šeimose. Ir kiekvienas iš mūsų.
Istorijas apie partizanus ir tremtinius, žydų gelbėtojus ir baltaraiščius, sovietų karininkus ir pogrindžio laikraščių platintojus, komjaunuolius ir komunistus. Nes visos šios istorijos yra okupacijos ir genocido, Lietuvos Respublikos gedulo, kurį reikia iki galo išgedėti, istorijos. Jos įdomios ne todėl, kad būtų puolama ar ginama, kaltinama ar teisinama, išsisukinėjama ar ciniškai atremiama: „O kas čia tokio?!“ Ne todėl, kad šiandien teisingai nuspręstume, kam ir kokius statyti paminklus. Jos įdomios, nes jos ir yra mes. Tokie, kokie esame. Su trapia viltimi ir, tikiu, iš visų jėgų sutelkta pastanga, kad nebepasikartotų. Ačiū. (Plojimai)
A. PLAIPAITĖ. Dabar tylu, o po sekundės – grius dangus. Prieš daugiau nei 80 metų, sovietams okupavus nepriklausomą Lietuvą, dangus griuvo mūsų tėvynainiams, vežamiems į lagerius, tremtį, įkalintiems ir nužudytiems. Šiandien, dangus dega virš Ukrainos, mūsų broliai ir sesės kovoja su tais pačiais gailesčio neturinčiais okupantais… Tai liečia mus.
Muzikos grupė „Baltos varnos“ atlieka dainą „Tai liečia mus visus“. (Plojimai)
Tremtinių anūkės, spektaklio „Fossilia“ režisierės Eglės Švedkauskaitės kalba
E. ŠVEDKAUSKAITĖ. Vieną dieną aš įsėsiu į nedidelį baltą laivelį ir išplauksiu į Svajonių vandenyną.
Svajonių vandenynas nebus didelis, kelionė iki jo netruks ilgai, jis bus netoliese.
Kelionė jame gali užtrukti metus.
Ten nesutiksi žvejų, brakonierių, ten nebus kruizinių laivų ir naftos platformų.
Tik nedideli balti ekspedicijų laiveliai.
Nes Svajonių vandenyno dugnas nusėtas kaulais.
Mažais ir dideliais, išplautais iš milžiniško ledinio kapo. Svajonių vandenyno dugne plyti milžiniškas kapinynas. Kadaise vietoje vandenyno gyveno baltosios lapės,
todėl kai kurie kaulai apgraužti.
Kadaise vietoje vandenyno gyveno žmogaus išvaizdos šautuvai, todėl kai kurios kaukolės turi šūvio skylutę.
Svajonių vandenyno dugnas nusėtas fosilijomis, ne tūkstančio metų senumo.
Maži balti laiveliai suka ratus po Svajonių vandenyną. Iš jų iššoka narai ir naršo gelmėse,
tikėdamiesi surasti į visumą susijungiančias detales, daleles, kurios kadaise buvo žmogumi, tam,
kad jos vėl taptų ar bent jau primintų tą, kuriuo kadaise buvo, tą, kurio neliko, tą, kurį iš ledo kapo išskalavo ledinis vanduo, tą, kuris laukia, kada jo sugrįš pasiimti.
Maži balti laiveliai plaukia tam, kad surinktų naująsias fosilijas ir grąžintų jas ant Žemės mums, kurie nesitikėjo jų išvysti.
Mes sudėsime kaulus į skeletą. Mes jį atpažinsime. Mes suvoksime jo tikrumą ir pagarbinsime Svajonių vandenyno dugne kantriai laukusiųjų mirtį.
Mes paguldysime skeletą į žemę, ne į ledo kapą, bet šiltą žemę, kurioje kaulai tikėjosi sudūlėti.
Mes nestatysime paminklų. Mes nekalsime kryžių.
Mums nebereiks įdėti savo atminties į akmenį ar į medį.
Mes papasakosime apie ją kaip apie paskutinį baltą laivelį, grįžusį į krantą.
Svajonių vandenyno dugnas bus švarus.
Gerbiami šio minėjimo svečiai, jūs girdėjote mano tekstą, kuris skamba paskutinėje spektaklio „Fossilia“ scenoje. Aš esu jo režisierė Eglė Švetkauskaitė. Šį spektaklį aš sukūriau įkvėpta Dalios Grinkevičiūtės, ir ne tik jos memuarų, bet ir tam tikrų dėsningų ir atsitiktinių detalių iš jos gyvenimo. Pavyzdžiui to, kad jos rankraštis 50 metų išbuvo užkastas po bijūno krūmu, ir šiandien, kai soduose baigia žydėti bijūnai, aš kreipiuosi į jus. Man atrodo, tai yra gražus sutapimas.
Kurdama šį spektaklį aš nuolat klausiau savęs, ar aš turiu teisę pasakoti istoriją žmogaus, kuris buvo pragare, o aš nebuvau. Bet dabar, kai spektaklis jau kurį laiką gyvuoja, aš mąstau, jog mes visi visi, gyvenantys Lietuvoje, šiek tiek ten buvome. Mūsų visų šeimos yra paliestos Sibiro tremties ir kitų sovietinių represijų. Per senelius, per tėvus, per kaimynus, per mokytojus, per istorijas, kurias mes girdėjome apie traukinius, baržas, barakus ir duonos trupiniais nužymėtą kelią namo. Todėl mes visi esame Svajonių vandenyno materija. Mūsų atmintis sudaro tą vandenyną, kuriame mes plaukiojame, kai galvojame apie tuos, kurių netekome, kurių ilgimės. Jei aš galėčiau pasiūlyti savo būdą įamžinti mūsų tautos istorinę atmintį, aš pasirinkčiau banguojantį vandenį, kuriame nugrimzta ir vėl išnyra mūsų prisiminimai.
Aš esu labai dėkinga, kad galiu šiandien kalbėti šiame minėjime ir man didelė garbė būti šioje salėje. Jūs girdite, kad aš jaudinuosi joje kalbėdama. Negalvojau, kad mano kūryba mane čia atves. Bet negaliu sakyti turbūt, kad tai yra atsitiktinumas, aš dažnai galvoju, ar egzistuoja likimas, ypač galvodama apie tuos žmones, kurie išgyveno tremtį, karus ar nelaisvę. Ar Daliai Grinkevičiūtei buvo skirta jos dalia? Ar jai buvo lemta tapti tuo, kuo ji tapo?
Nė vienas šiame pasaulyje mes neatsiradome dėsningai savo valia, savo pastangomis. Bet savo valia ir savo pastangomis mes jame išliekame.
Savo valia ir pastangomis po dešimties metų tremties Irkutsko srityje į Alytaus rajoną, Burbiškių kaimą, grįžo mano senelis Bolius Švedkauskas. Bet atsitiktinumas lėmė, kad jis sutiko, pamilo ir vedė Pranutę Kardišauskaitę ir jiems gimė Balys Švedkauskas, mano tėtis. Mano tėtis, kuriam visada šiek tiek šalta, lyg jis savo kūne nešiotųsi tėvo prisiminimus apie Sibirą. Mano tyrimas apie tremtį ruošiantis spektakliui vyko būtent taip: pastebint detales, kurios keliauja iš kartos į kartą kaip nematerialus palikimas; pastebint detales, kurios kam nors gali pasirodyti nepakankamai reikšmingos, bet man jos atvėrė temas, iki šiandien lydinčias mūsų tautos patirtis.
Galvojau apie šaltį, liekantį tiek kūne, tiek žmonių santykiuose. Negalėjimą iš savęs ištraukti žodžių apie tai, ką išgyvenai. Gėdos jausmą, nes buvai kaltas be kaltės. Tokią aš matydavau savo tautą – tylią, susigėdusią ir prislėgtą dešimtmečių, kurie buvo skirti mus sunaikinti, nužmoginti, ištrinti mūsų atmintį. Mačiau lietuvius, kurių nugaros sunkiai išsitiesia, nes stovėti nesikūprinant reiškia parodyti save tokį, koks esi, ir leisti į save pažiūrėti iš visų pusių. Žmogui, prieš kurio kūną ir sielą metodiškai smurtaujama, tai yra ypač sunki užduotis.
Karas Ukrainoje pamažu ėmė keisti mano žvilgsnį. Aš supratau, kad mano pesimizmas ir mano nemeilė saviems atkeliauja iš ten, kur kasdien sėjamas gėdos ir nevisavertiškumo jausmas. Mano nemeilė atkeliauja iš svetimo naratyvo, iš priešiškos teritorijos, iš tų, kurie deda visas pastangas suardyti mūsų kiekvienais Nepriklausomybės metais tvirtėjančius tarpusavio ryšius.
Ir aš noriu paleisti tą smerkiantį žvilgsnį į artimą, noriu išmokti atjausti tą lietuvį, kuris anksčiau man kėlė nepatogumo jausmą būdamas mano bendrataučiu, nes aš noriu išsitiesti. Ir noriu, kad tokia būtų ir mano tauta – tiesi, šviesaus žvilgsnio, su šypsenos, o ne kančios raukšlėmis veiduose.
Tremtiniai ir jų šeimos yra tie nenugalėtieji, jie yra tie, kurių pusėje visada buvo tiesa. Todėl šiandien aš kreipiuosi į jus kviesdama būti tiesoje. Pasirinkti tiesą, pasirinkti meilę, pagaliau pamilti patiems save. Mus ilgus metus mokė, jog turime nekęsti savęs, bet meilė sau nėra nei nuodėmė, nei puikybė. Ji yra priešnuodis tam, ką skleidžia putinizmas, įsakantis sumenkinti ir atiduoti savo gyvybę tam, kad būtų daugiau erdvės lietis neapykantai. Tas, kuris negerbia savęs, ateina į kito namus ir klausia: „Kas jums sakė, kad nusipelnėte gražiai gyventi?” Gražiai gyventi yra mūsų, laisvos tautos, prigimtinė teisė. Tokia yra visų laisvų žmonių prigimtinė teisė – gyventi oriai, būti mylimiems ir mylėti.
Naudodamasi proga, jog esu čia, Lietuvos Respublikos Seime, aš kviečiu jus, mūsų valdžią, dėti visas pastangas kovai su smurtu, pažeminimu ir neapykanta. Aš kviečiu aiškiai vertybiškai ir įstatymiškai atsiskirti nuo nužmoginančių režimų. Aš kviečiu kovoti už tiesą, už žmogų ir jo orumą. Nes mes, skirtingai nei mūsų tėvai ir seneliai, galime kovoti dienos šviesoje, savo demokratinėje valstybėje. Naudokimės tuo. Ačiū už dėmesį. (Plojimai)
A. PLAIPAITĖ. Dėkojame režisierei Eglei Švedkauskaitei.
Ne visada esame savo gyvenimo likimo režisieriai, tačiau šiandien galime liudyti 17-mečio Aleksiuko „Tėvynės ilgesį“.
Ekrane rodomas vaizdo pasakojimas apie Panevėžio apygardos teismo prokuroro padėjėjo sūnų, vos sulaukusį 17-os ištremtą į Altajaus kraštą, nuteistą dešimčiai metų tremties Taišetlage už eilėraščiuose ir apsakymuose aprašytą savąjį tėvynės ilgesį.
Visų tremtį, lagerius ištvėrusių lietuvių jausmų, minčių ir širdies skausmo, ko gero, neįmanoma surašyti jokiuose laikraščiuose ar knygose, tačiau fiksuoti būtina, nes atminties puslapiai nyksta greičiau nei laikraščių ar knygų. Apie saugomą atmintį pasakoja muziejininkas Marius Pečiulis.
Kauno IX forto muziejaus direktoriaus Mariaus Pečiulio kalba
M. PEČIULIS. Jūsų Ekscelencija Prezidente, pirmasis atkurtos valstybės vadove, Seimo Pirmininke, Premjere, mieli tremtiniai, Seimo nariai, kolegos, visi susirinkusieji, šiandien minime Gedulo ir vilties dieną. Prieš 83 metus sovietinės jėgos struktūros pirmąjį vasaros mėnesį pavertė gedulo mėnesiu. Okupacija truko jau metus, ir jeigu kas dar abejojo, kokios spalvos saulė atkeliavo iš Rytų, tai po 1941 m. birželio 14 d. nesupratusių nebeliko arba ta pati represinė mašina juos ir pasiglemžė. Netrukus sovietus pakeitė naciai, įsukę mūsų visuomenę į tragiškus Holokausto verpetus, ir parodė dar vieno totalitarinio režimo brutalius įrankius prieš taikius gyventojus. Po kelerių metų vėl sugrįžę sovietai pratęsė tai, ką pradėjo per pirmąją okupaciją, – volo principu bandė išlyginti viską ir visus, kurdami naująjį sovietinį žmogų.
Žvelgdami į XX amžiaus vidurio skausmingas patirtis, neretai pirmiausia išvystame statistinį aspektą, skaičiuojame nukentėjusiuosius. Kiek nužudyta, ištremta, įkalinta? Vargu ar kada nors šį skaičiavimą užbaigsime. Tačiau giliausi okupacinių režimų skirtingais pjūviais bei skerspjūviais pjaustomos laisvos valstybės istorinės raidos randai yra ne fiziniai. Ši trauma buvo įrašyta į kolektyvinę žmonių sąmonę ir perduota iš kartos į kartą. Vieni ją paslėpė giliai savyje apsimesdami, kad nieko nebuvo, kiti gi kalbėjo, o nenorintiems girdėti – šaukė bandydami perpasakoti patirtą siaubą.
Atstovauju muziejų laukui – įstaigoms, dirbančioms istorinės atminties išsaugojimo ir pristatymo srityje. Kauno IX forto muziejuje perteikiame tragišką autentiškos vietos istoriją. 1941 metais sovietai čia laikinai įkalindavo Lietuvos politinius kalinius prieš išveždami į Gulago lagerius, vėliau naciai šalia forto esantį lauką naudojo kaip masinių žudynių vietą. Kalbame, kokius padarinius sukėlė totalitariniai sovietinis ir nacistinis režimai, veikę skirtingomis formomis, tačiau akivaizdžiai užpildyti tuo pačiu turiniu.
Muziejinio darbo esmė – ne tik kaupti praeities artefaktus, tačiau ir papasakoti istoriją visuomenei. Čia ypač svarbus tampa kalbėjimas, kaip mes pristatome istoriją. Muziejininkai jau seniai suprato: jeigu nori būti suprastas, nėra vienodo pasakojimo būdo visiems, nes kiekviena tikslinė grupė turi jai suprantamą kalbą. Ją rasdami atvedame į muziejų žmones, ugdome, skatiname sąmonėjimą, nesvarbu, kuriai grupei, socialinei, tautinei ar amžiaus, kalbėsime.
Statistika būtina istorijos mokslui, tačiau ji mažai vertinga stengiantis pažadinti žmogaus empatiją. Susitelkdami į skaičius, devalvuojame jausmą. Priešnuodis – kiekviena konkretaus žmogaus išgyventa istorija. Muziejuje lankytoją pastatome į akistatą su praeities žmogumi, taip panaikindami mus skiriantį 80 metų atstumą. Atsiranda jausmas, kuris įgalina mąstyti, domėtis. Kodėl to reikia? Šiandien netoli Lietuvos, Ukrainoje, vyksta plataus masto karas. Su kolegomis ukrainiečiais dirbdami prie naujo istorinės atminties projekto, pasakojančio laiko atžvilgiu čia pat esančią istoriją – Bachmuto tragediją, matome tą patį okupacinį režimą, veikiantį ta pačia forma ir tuo pačiu turiniu. Niekas nepasikeitė. Stebint tokią situaciją, tenka išgirsti abejonę: tai kam dirbame, kam nuolat peršame frazę „niekada daugiau“, jeigu praeitis kartojasi? Į šį klausimą galima atsakyti kitu klausimu: nejaugi prarado prasmę mūsų žmonių skausmingos patirtys? Jos mumyse. Jos leido mums dar iki karo pradžios geriau suprasti, su kuo susidūrėme. Mes dirbame, kad kalbančiųjų ir veikiančiųjų būtų daugiau, kad neužsidarytume, kad kalbėjimas sklistų už Lietuvos ribų. Tai nuodai tiems, kas pamynė laisvę. Dėkoju už dėmesį. (Plojimai)
A. PLAIPAITĖ. Šiandien nerasime atsakymo į klausimą, kodėl taip beprasmiškai turėjo sudužti tūkstančių žmonių gyvenimai. Bet galime pažvelgti į fotografiją, kuri liudija dar vieną tragišką istoriją.
Ekrane rodoma Rokiškyje daryta Petro Bliūdžiaus šeimos fotografija ir pasakojama apie kraugerių pražudytus penkis iš nuotraukos žvelgiančius gyvenimus: mokytojo Petro, sovietų kagėbistų įkišto į gyvulinį vagoną per pirmąjį birželio trėmimą, žeminamai kankinto darbu, badu ir šalčiu Rešotų lageryje, jo žmonos Teodoros ir trijų dukterų – Akvilės, Birutės ir Teresės, ištremtų į Altajaus kraštą, Petrovką.
Suluošinti vaikų, jaunų žmonių likimai. Istorijos ir prisiminimai, kuriuos perduodame ateinantiems po mūsų. Į tribūną kviečiame Marijampolės Sūduvos gimnazijos gimnazistą Aleksą Bartkų.
Marijampolės Sūduvos gimnazijos gimnazisto Alekso Bartkaus kalba
A. BARTKUS. Laba diena, visi susirinkusieji ir girdintieji mano žodžius. Norėčiau kalbėti apie Gedulo ir vilties dienos svarbą.
Šiandien mes pagerbiame mūsų dvasios milžinus – tremtinius ir politinius karinius, visus, patyrusius okupacines represijas ir žiaurumus. Ši diena liudija ne tik apie mūsų Tautos tragedijas, tačiau ir apie mūsų žmonių valią bei ryžtą, todėl šiandienos karo Europoje akivaizdoje ji įgauna visiškai kitokią prasmę. Šiuo metu mes turime semtis dvasios stiprybės iš mūsų protėvių drąsos ir pasiryžimo, mes turime ugdyti savo vidinę valią ir stiprybę. Taigi dabar kaip niekada aktualus tampa jaunimo vaidmuo valstybės gyvenime.
Iš asmeninės patirties galiu daug pasakoti apie patriotizmo tarp jaunimo situaciją bei kitus dalykus, tačiau reikėtų pažymėti tai, jog savo gyvenimo kelią paskyriau Lietuvai – Tėvynei. Savo kasdieniais darbais tai galiu įrodyti. Dar besimokydamas 8 klasėje parašiau ir išleidau savo istorinę knygą „Asmenybės okupacijų labirintuose“. Kelis pastaruosius metus aktyviai bendrauju su jaunimu įvairiose mokyklose patriotizmo, istorijos ir meilės savo kraštui temomis, taip pat tenka dirbti prie istorijos įamžinimo savo krašte. Šiuo savo pavyzdžiu siekiu skatinti jaunimą veikti, būti veržliems, drąsiems ir atviriems, sakyti tai, ką jie jaučia ir galvoja, tai, kuo jie šiandieną gyvena ir ką šiandieną mąsto, daryti darbus dėl mūsų brangios Tėvynės, dėl mūsų krašto ir žmonių.
Visados tikėjau ir tikiu, kad geras pavyzdys užkrečia, todėl kreipiuosi į Lietuvos jaunimą – kurkite ir darykite, nebijokite griauti senų dalykų ir statyti naujų. Mes esame Lietuvos ateitis, mes esame rytojus. Raskite savyje ryžto ir susidomėjimo mūsų Tėvynės istorija, savo šeimos patirtimis, nes valstybė bus tokia, kokią tu pats sukursi. Turime daryti, nes mes privalėsime savo laiku atstovėti frontuose dėl Tėvynės. Kviečiu jaunimą domėtis ir daryti darbus vardan bendros mūsų ateities, kviečiu nelikti abejingiems ir kartu kurti dar labiau klestinčią Lietuvą.
Taip pat noriu kreiptis į mūsų didvyrius, dvasios milžinus – tremtinius bei politinius kalinius, kurie čia šiandien susirinkę. Jūsų auka vardan mūsų Tėvynės niekados nebus pamiršta. Jaunimas nuo mažų dienų žino apie tremtinių auką vardan mūsų valstybės ir jos istorijos. Šiandien žemai lenkiuosi visiems, kuriems teko iškentėti tokias sunkias dienas vardan to, kad dabar tokie kaip aš galėtų kurti ir statyti mūsų brangią Tėvynę.
Gedulo ir vilties diena yra itin svarbi mums dar ir todėl, kad mūsų broliai ir sesės Ukrainoje šiuo laiku patiria tai, ką jau kelis šimtus metų neša rusų imperijos, todėl turime nepailsti ir toliau remti Ukrainos kovą su okupantais, privalome ir toliau padėti didžiai ukrainiečių tautai susigrąžinti tai, kas iš jų buvo atimta krauju.
Birželio 14-oji – diena, kai kiekvienas iš mūsų privalome susimąstyti apie laisvės svarbą mūsų asmeniniame gyvenime, ką mes kiekvienas galime padaryti, kad reikalui esant tą laisvę apgintume. Šiandien visi turime stoti Tėvynės darban taip, kaip anuomet stojo mūsų bočiai, aktualijų akivaizdoje privalome kur kas labiau susiimti ir Tėvynei atiduoti kur kas daugiau nei prieš tai. Esu tikras, kad mūsų brangioji Lietuva to verta.
Ačiū mūsų laisvės sargams: tremtiniams, rezistentams, savanoriams, partizanams, sukilėliams ir visiems, kurie per ilgus šimtmečius saugojo ir gynė mūsų žmonių laisvę Tėvynės labui. Ačiū. (Plojimai)
A. PLAIPAITĖ. Mūsų tautos žmonių likimai prieš daugelį metų buvo išbarstyti ant šaltų traukinio bėgių, vedančių į niekur. Tame niekur žuvo tūkstančiai. Prisiminkime juos dainoje.
Vokalinis trio atlieka dainą „Ramuma“. (Plojimai)
Tegul mus visus lydi ramuma, viltis ir tikėjimas, kad niekada – niekada! – daugiau tai nepasikartos.
Ačiū visiems ir kviečiame į Nepriklausomybės aikštę, kurioje netrukus prasidės iškilminga vėliavų pakėlimo ceremonija.